ПЕТАТА ПЛАНИНА
Паулу Куелю


ПРОЛОГ
В началото на 870 г. преди Христа се навършваха поч¬ти три века, откакто една страна, известна като Финикия, която израилтяните пък наричаха Ливан, живееше в мир. Жителите на тази страна можеха да се гордеят с делата си. Тъй като не представляваха политическа сила, виждаха се принудени да проявят завидна дипломатичност - единстве¬ният начин, който можеше да гарантира оцеляването им в свят, непрекъснато опустошаван от войни. Договорът, под¬писан с царя на Израил Соломон през 1000 г. преди Хрис¬та, позволи усъвършенстването на търговския им флот и разрастването на търговията. Оттогава Финикия започна да процъфтява.
Нейните мореплаватели достигнаха до такива отдалече¬ни места, като Испания и Атлантическия океан. Според ня¬кои хипотези те са оставили надписи дори в североизточ¬ната и южната част на Бразилия. Финикийците превозваха стъкло, кедрово дърво, оръжия, желязо и слонова кост. Жителите на големите градове, измежду които Сидон, Тир и Бибъл, познаваха цифрите, правеха астрономически из¬числения, произвеждаха вино и вече двеста години използ¬ваха за писане система от букви, която гърците наричаха алфабетос.
В началото на 870 г. преди Христа в далечна Ниневия се събра военен съвет. Група асирийски военачалници реши¬ха да изпратят войски, които да завладеят народите, живе¬ещи по крайбрежието на Средиземно море. Финикия тряб¬ваше да бъде първата от тези държави.
В началото на 870 г. преди Христа двама мъже, скрити в една конюшня в Галаад, Израил, очакваха да бъдат убити в близките няколко часа.

ПЪРВА ЧАСТ
- Служих на един Бог, който сега ме изоставя в ръцете на враговете ми - каза Илия.
- Господ е Господ - отвърна левитът. - Той не е казал на Мойсей дали е добър или лош, казал му е само: Аз съм. С една дума, Той е всичко, което съществува под слънцето -както гръмотевицата, която разрушава къщата, така и ръ¬ката на човека, който я построява отново.
Разговорът беше единственият начин да прогонят стра¬ха. Всеки момент войниците щяха да отворят вратата на конюшнята, където се намираха двамата, щяха да ги от¬крият и да им предложат единствения възможен избор - да признаят Ваал, финикийския бог, или да бъдат убити. Пре¬търсваха всяка къща, като принуждаваха пророците да променят вярата си; в противен случай ги убиваха.
Левитът може би щеше да приеме чуждата вяра и да се спаси от смъртта. Илия обаче нямаше избор: всичко, кое¬то се случваше сега, бе по негова вина, и Иезавел искаше главата му на всяка цена.
- Ангелът Господен ме накара да отида при цар Ахав и да го предупредя, че докато Израил служи на Ваал, няма да капне капка дъжд - каза Илия, сякаш се извиняваше, че е послушал ангела. - Ала Бог не бърза и когато започнат да се усещат последствията от сушата, принцеса Иезавел ве¬че, ще е унищожила всички, останали верни на Господ.
Левитът нищо не отвърна. Размишляваше дали да приеме да служи на Ваал, или да умре в името на Госпо¬да.
- Какъв е Бог всъщност? - продължи Илия. - Нима Той държи сабята на войника, убиващ всички, които не искат да предадат вярата на нашите старейшини? Нима той възкачи на трона на държавата ни една чуждестранна принцеса, за¬ради която нашето поколение бе сполетяно от всички тези нещастия? Нима Бог убива верните Нему, невинните, оне¬зи, които спазват закона на Мойсей?
Левитът взе решение - предпочиташе да умре. И започ¬на да се смее, защото мисълта за смъртта вече не го пла¬шеше. Обърна се към младия пророк до себе си и се Опита да го успокои.
- Попитай самия Бог, след като се съмняваш в решени¬ята Му. Аз вече приех съдбата си.
- Но Бог не може да желае да бъдем безмилостно из¬бивани! - настоя Илия.
- Бог може всичко. Ако се ограничаваше да върши са¬мо това, което наричаме Добро, нямаше да го наричаме Всемогъщ. Той щеше да властва само над част от Вселена¬та и щеше да съществува някой по-могъщ от него, който да следи и да преценява постъпките Му. В такъв случай аз щях да служа на този, който е по-могъщ от Него.
- Щом Той може всичко, защо не спести страданията на тези, които го обичат? Защо не ни спаси, вместо да дава власт и слава на собствените си врагове?
- Не знам - отвърна левитът. - Но сигурно има някак¬ва причина, която се надявам скоро да узная.
- Ти самият нямаш отговор на този въпрос.
- Нямам.
Замълчаха и двамата. Илия почувства, че го избива сту¬дена пот.
- Теб те е страх, но аз вече приех съдбата си - каза ле¬витът. - Ще изляза и ще сложа край на тази агония. Всеки път, когато чувам вик навън, страдам, опитвайки се да си представя какъв ще бъде последният ми час. Докато стоях¬ме затворени тук, поне сто пъти изживях смъртта, а бих могъл да умра само веднъж. Щом ще бъда обезглавен, то нека това да стане по най-бързия начин.
Левитът беше прав. Илия бе чул същите викове и не мо¬жеше повече да понася това страдание.
- Ще дойда с теб. Изморих се да се боря за още някол¬ко часа живот.
Изправи се и отвори вратата на конюшнята, като позво¬ли на слънцето да проникне вътре и да освети двамата ук¬риващи се мъже.
Левитът го хвана за ръка и двамата тръгнаха. Ако не бя¬ха виковете, денят би бил съвсем обикновен в този град, подобен на толкова други градове с прашни улици и кирпи¬чени къщи - слънцето не приличаше, а лекият ветрец, кой¬то идваше от далечното море, правеше топлината приятна.
- Страхът от смъртта сковава душите ни, а денят е толкова хубав - каза левитът. - Често пъти, когато съм се чувствал в хармония с Бог и със света, времето е било ужасно, а пустинният вятър е напълвал с пясък очите ми, без да мога да съзра нищо дори на педя пред себе си. Не-винаги Божиите намерения съвпадат с това, което чувст¬ваме в момента, ала съм уверен, че Той има някакво осно¬вание.
- Възхищавам се на вярата ти.
Левитът вдигна поглед към небето, сякаш бе потънал в размишление. След това се обърна към Илия:
- Недей да се възхищаваш, нито пък да вярваш толко¬ва силно: това е облог, който сключих със самия себе си. Обзаложих се, че Бог наистина съществува.
- Но ти си пророк - възрази Илия. - Също като мен чу¬ваш гласове и знаеш, че отвъд тоя свят съществува друг.
- Може би това е само плод на въображението ми.
- Но ти си виждал Божиите поличби - упорстваше Илия, който бе започнал да се тревожи от думите на спът¬ника си.
- Може би това е само плод на въображението ми -повтори левитът. - Всъщност единственото конкретно нещо, с което разполагам, е моят облог: казах си, че всичко това идва от Всевишния.
Улицата беше пуста. Хората не излизаха от домовете си, изчаквайки войниците на Ахав да довършат задачата, която чуждестранната принцеса им бе възложила - да из¬бият пророците Израилеви. Илия вървеше редом с левита и изпитваше усещането, че зад всеки прозорец и врата ня¬кой го наблюдава и го обвинява за това, което ставаше в момента.
„Не съм искал да бъда пророк. Може би и при мен това е само плод на въображението", размишляваше Илия.
Но след онова, което се бе случило в дърводелската ра¬ботилница, той знаеше, че не е така.
От дете чуваше гласове и разговаряше с ангели. А пос¬ле родителите му го убедиха да потърси някой израилски свещеник. И той, след като му зададе различни въпроси, разпозна в него навик, пророк, „човек на духа", „боговдъхновен". След като разговаря с момчето часове наред, све¬щеникът каза на родителите му, че всичко, което то им из¬рече, трябва да приемат като истина.
Когато излязоха оттам, бащата и майката на Илия по¬искаха от него повече никому да не разказва за това, което вижда и чува - да си пророк означава да си обвързан с управниците, а това открай време беше опасно.
В действителност Илия никога не бе чул нещо, което би могло да заинтересува свещениците или царете. Разговаря¬ше единствено със своя ангел-пазител и изслушваше съве¬тите, отнасящи се до собствения му живот. Понякога има¬ше видения, които не можеше да разтълкува - далечни мо¬рета, планини, населени със странни същества, кръгли съ¬щества с крила и очи. Когато виденията изчезнеха, той ка¬то послушно дете правеше всичко възможно да ги забрави по най-бързия начин.
Ето защо гласовете и виденията ставаха все по-редки.
Родителите му се зарадваха и не говореха повече за това. А когато той порасна и дойде време да се издържа сам, те му дадоха назаем пари, за да отвори малка дърводелска ра¬ботилница.
Гледаше с уважение другите пророци всеки път, когато ги видеше да крачат по улиците на Галаад с кожените си на¬метки и колани и да казват, че Господ ги е посочил да во¬дят избрания народ. Това наистина не беше неговата съд¬ба, никога не би могъл да изпадне в транс чрез танцуване или самобичуваме - нещо обикновено за „боговдъхновени-те", - защото се страхуваше от болката. Нито пък би кра¬чил гордо по улиците на Галаад, излагайки на показ беле¬зите от раните, получени в състояние на екстаз, защото бе прекалено стеснителен.
Илия се възприемаше като съвсем обикновен човек и наистина беше такъв. Обличаше се като всички останали и измъчваше единствено душата си със съблазните и страхо¬вете на простосмъртните. Работата му в дърводелската ра¬ботилница постепенно напредваше и гласовете накрая съв¬сем изчезнаха, защото възрастните и работещите нямат време за такива неща. Родителите му бяха доволни от него и животът му течеше изпълнен с хармония и спокойствие.
Разговорът, който бе водил като дете със свещеника, се превърна в блед спомен. Илия не можеше да повярва, че е необходимо Всемогъщият Бог да разговаря с хората, за да ги накара да изпълняват заповедите Му. Това, което се бе случило в детството му, е било плод на фантазията на ед¬но хлапе, което не е имало друго занимание. В родния му Галаад живееха няколко души, които останалите жители на града смятаха за луди. Те говореха несвързано и бяха не¬способни да различат гласа Господен от бълнуванията, дължащи се на болестта. Прекарваха живота си на улица¬та, като известяваха на висок глас за края на света, и живе¬еха от подаяния. Въпреки това никой от свещениците не ги смяташе за „боговдъхновени".
Илия стигна до извода, че свещениците никога не са сигурни в това, което казват. „Боговдъхновените" се бяха по¬явили съвсем естествено в тая страна, която не знаеше по кой път да тръгне, където братя се караха помежду си, а управниците се сменяха непрестанно. Пророците и лудите не се отличаваха едни от други.
Когато узна за сватбата на царя с Иезавел, принцесата на Тир, не обърна особено внимание на новината. И други царе на Израил бяха вършили същото, а резултатът винаги бе траен мир в този край, както и все по-оживена търговия с Ливан. За Илия беше без значение, че жителите на съсед¬ната държава вярват в богове, които не съществуват, и се посвещават на странни обреди, кланяйки се на животни и планини. Бяха честни в сделките и това беше най-важното.
Илия продължи да купува кедров материал от тях и да им продава мебелите от дърводелската си работилница. Макар че бяха малко горделиви и наричаха себе си „фини¬кийци" заради различния цвят на кожата, никой от ливан¬ските търговци не понечи да се възползва от смутните вре¬мена, които настъпиха в Израил. Плащаха точната цена за стоките и не споменаваха нищо за постоянните вътрешни войни, нито за политическите проблеми, с които израилтяните трябваше да се справят.
След като се възкачи на трона, Иезавел поиска от Ахав култът към Господ да бъде заменен с култа към боговете на Ливан.
Подобно нещо се бе случвало и преди. Въпреки че бе¬ше възмутен от съгласието на Ахав, Илия продължи да служи на Бога Израилев и да спазва законите на Мойсей. „И това ще отмине - мислеше си той. - Иезавел съблазни Ахав, но няма да й стигнат силите да убеди народа."
Ала Иезавел не беше като другите жени: вярваше, че е родена с мисията да накара народите да се кланят на Ваал. Търпеливо, служейки си с хитрост, тя започна да дарява щедро всички онези, които изоставяха Господ и приемаха новите божества. Ахав нареди в Самария да бъде построе¬но капище* на Ваал, в което бе въздигнат и жертвеник. Заприиждаха поклонници, а култът към боговете на Ливан се разпростираше из цялата страна.
„И това ще премине. Може би ще трае едно поколение, но ще премине", продължаваше да мисли Илия.
И тогава се случи нещо, което той не очакваше. Един следобед довършваше някаква маса в работилницата си, когато около него се възцари пълен мрак и наоколо заблещукаха хиляди бели точици. Усети силно главоболие, как¬вото по-рано никога не бе имал, и се опита да седне, но си даде сметка, че не може да помръдне дори и най-малкия мускул на тялото си.
Това не бе плод на въображението му.
„Сигурно съм умрял - бе първата мисъл, която му ми¬на през главата. - И сега откривам къде ни изпраща Бог След смъртта - на небето."
Една от светлинките заблестя по-силно. И внезапно, ся¬каш идваше от много места едновременно, 
биде слово Господне към него:
кажи на Ахава: както е сигурно, че е жив Господ, Бог Израилев, пред когото стоиш, така през тия години ня¬ма да има нито роса, нито дъжд, освен по моя дума.
Само след миг всичко възвърна предишния си вид - ра¬ботилницата, вечерният полумрак, гласовете на децата, ко¬ито играеха на улицата.
Илия не можа да заспи през нощта. За пръв път от мно¬го години усещанията от детството му се бяха върнали и не беше неговият ангел-пазител този, който му говореше, а нещо по-могъщо и по-силно от него. Илия се изплаши, че ако не изпълни заповедта, проклятие ще надвисне над всичко, което върши.
На другия ден сутринта реши да стори това, което му бе поискано. В края на краищата той щеше да бъде само вес¬тител на нещо, което не го засягаше, и след като изпълне¬ше задачата си, гласовете нямаше да го безпокоят повече.
Когато поиска да бъде приет от цар Ахав, не срещна ни¬какви трудности. Цели поколения наред, още откакто се бе възцарил Самуил, пророците заемаха важно място в сключването на сделки и в управлението на страната. Те можеха да се женят, да имат деца, но трябваше винаги да са на разположение на Господ, за да не се отклоняват нико¬га управниците от правия път. Традицията разказваше, че благодарение на „боговдъхновените" много битки са били спечелени, а Израил е оцелял, защото винаги когато управ¬ниците са се отклонявали от правия път, някой пророк ги е връщал към Божията пътека.
След като пристигна в двореца, Илия предупреди царя, че суша ще опустошава тези земи дотогава, докато наро¬дът не спре да се кланя на финикийските богове.
Владетелят не отдаде голямо значение на думите му, но Иезавел, която седеше до Ахав и слушаше внимателно то¬ва, което Илия казваше, започна да го разпитва подробно за вестта, която той трябваше да предаде. Илия й разказа за видението, за главоболието, за усещането, че времето е спряло, докато той слушал ангела. Описвайки това, което му се бе случило, успя да разгледа отблизо принцесата, за която всички говореха: беше една от най-красивите жени, които бе виждал, дългите й черни коси се спускаха чак до кръста, а тялото й бе изваяно до съвършенство. Зелените й очи, блестящи върху мургавото й лице, бяха втренчени в очите на Илия, ала той не успяваше да разчете това, което казват, и не можеше да разбере по какъв начин тя възпри¬ема думите му.
Излезе от двореца с убеждението, че е изпълнил миси¬ята си и може да се върне към работата си в дърводелската работилница. По пътя към къщи пожела Иезавел с цяла¬та страст на своите двайсет и три години. И помоли Бог да направи така, че един ден да срещне жена от Ливан, защо¬то те бяха красиви, с тъмна кожа и загадъчни зелени очи.
Работи до вечерта и спа спокойно. На другия ден обаче, още преди изгрев слънце, дойде левитът и го събуди. Иеза¬вел бе убедила царя, че пророците заплашват растежа и разцвета на Израил. Войниците на Ахав бяха получили за¬повед да убият всеки от тях, който не се откаже да изпъл¬нява свещената мисия, поверена му от Бог.
А на Илия дори не му бе дадена възможност да избира -той трябваше да бъде убит.
Заедно с левита прекараха два дни, скрити в конюшня¬та в южната част на Галаад, а през това време бяха избити четиристотин и петдесет навина. Впрочем повечето от пророците, които обикаляха улиците, самобичувайки се и оповестявайки края на света, който щял да настъпи заради покварата и безбожието, бяха приели да се покръстят в но¬вата религия.
Глух шум, последван от вик, прекъсна мислите на Илия. Разтревожен, той се обърна към другаря си:
- Какво беше това?
Но не получи отговор - тялото на левита рухна на зе¬мята, пронизано в гърдите от стрела.
Илия видя как войникът пред него поставя нова стрела в лъка. Огледа се: всички врати и прозорци към улицата бя¬ха затворени, слънцето грееше високо на небосклона, лек ветрец подухваше от морето, за което толкова много бе слушал да се говори, но никога не бе виждал. Хрумна му да се опита да избяга, но знаеше, че ще бъде уцелен още преди да завие зад ъгъла.
„Щом трябва да умра, то нека поне смъртта да не ме застигне в гръб", помисли си той.
Войникът отново вдигна лъка. Илия се изненада, тъй ка¬то не усещаше нито страх, нито някакъв инстинкт за съхра¬нение; не усещаше нищо. Сякаш всичко беше предопреде¬лено много отдавна и двамата мъже - той и войникът - из¬пълняваха роли в някаква драма, която не е била написана за тях. Спомни си за детството, за утрините и следобедите в Галаад, за мебелите, които щяха да останат недовършени в работилницата му. Помисли си за майка си и баща си, ко¬ито никога не бяха искали синът им да бъде пророк. Помис¬ли си за очите на Иезавел и за усмивката на цар Ахав.
Помисли си колко жалко би било да умре само на двай¬сет и три години, без никога да е обичал жена.
Ръката отпусна тетивата, стрелата прониза въздуха, из-свистя край дясното му ухо и падна на прашната земя зад него.
Войникът отново зареди лъка и се прицели. Ала вместо да стреля, прикова поглед в очите на Илия и каза:
- Аз съм най-добрият стрелец във войската на цар Ахав. От седем години не съм пропускал нито веднъж целта. Илия се обърна и погледна към тялото на левита.
- Тая стрела беше за теб - каза войникът. Държеше лъ¬ка опънат, а ръцете му трепереха. - Илия е единственият пророк, който непременно трябва да бъде убит. Останали¬те могат да избират и да приемат вярата във Ваал.
- Довърши тогава работата си.
Илия се учуди на собственото си спокойствие. Толкова пъти си бе представял смъртта, докато се криеше в конюш¬нята, а сега виждаше, че е страдал повече, отколкото тряб¬ва: само след няколко секунди всичко щеше да свърши.
- Не мога - каза войникът. Ръцете му все още трепере¬ха, а лъкът непрекъснато менеше посоката си. - Махай се от очите ми, защото ми се струва, че сам Бог отклонява стрелата ми и ще ме прокълне, ако те убия.
И точно тогава, когато разбра, че може да оцелее, стра¬хът от смъртта започна да се завръща. Все още съществу¬ваше възможността да види морето, да срещне жена, да има деца и да довърши мебелите в работилницата.
- Свършвай по-бързо. Сега съм спокоен, но ако се забавиш, ще започна да страдам за всичко онова, което ще изгубя.
Войникът се огледа, за да се увери, че никой не ги на¬блюдава, свали лъка, прибра стрелата в колчана и се скри зад ъгъла.
Илия почувства, че краката му започват да омекват -страхът се завръщаше, още по-силен. Трябваше да бяга не¬забавно, да напусне Галаад, за да не застане срещу някой войник с опънат лък, насочен към сърцето му. Не беше из¬бирал сам съдбата си, нито пък бе потърсил Ахав, за да се хвали пред съседите си, че е разговарял с царя. Не беше отговорен за избиването на пророците, не беше отговорен дори и за това, че оня следобед бе видял времето да спира и работилницата му да се превръща в черна дупка, изпъл¬нена със светещи точили.
И той, подобно на войника, се огледа - улицата беше пуста. Реши да провери дали левитът не би могъл да бъде спасен, но отново го обзе страх и избяга, преди някой да се е появил.
Вървя дълго, като се криеше в храстите на пътеки, по които отдавна никой не бе минавал. Накрая стигна до бре¬га на потока Хорат. Срамуваше се от страха си, ала в съ¬щото време се радваше, че е жив.
Пийна вода от потока, седна и едва тогава осъзна поло¬жението, в което се намираше. На другия ден щеше да из¬гладнее, а нямаше как да намери храна в пустинята.
Спомни си за работилницата, за работата, която върше¬ше вече толкова години и която бе принуден да изостави. Някои от съседите му бяха приятели, но не можеше да раз¬чита на тях. Сигурно вече целият град бе узнал за бягство¬то му и всички го мразеха, че е спасил себе си, а е причинил страдания и смърт на онези, които наистина вярваха в Бог.
Всичко, което бе вършил досега, рухна, и то само защо¬то си беше помислил, че по този начин изпълнява Божия¬та воля. Утре или през следващите дни, седмици, месеци ливанските търговци щяха да почукат на вратата му и ня¬кой щеше да им каже, че собственикът е избягал, оставяй¬ки след себе си като единствена следа смъртта на невинни¬те пророци. Може би щяха да им кажат също, че се е опи¬тал да унищожи вярата в боговете, които закрилят земята и небето. Новината щеше да се разпростре извън предели¬те на Израил и той никога нямаше да може да се ожени за някоя от красивите жени на Ливан.
„Корабите!"
Да, това също бе някакъв изход. Наемаха престъпници¬те, военнопленниците, дезертьорите като моряци, защото беше по-опасно да служиш на кораб, отколкото във войска¬та. По време на война един войник може и да оживее, до¬като моретата бяха непознати, населени с чудовища, и ко¬гато се случеше нещастие, нямаше нито един оцелял, кой¬то да разкаже за станалото.
Корабите бяха изход, ала принадлежаха на финикийски¬те търговци. Илия не беше някакъв престъпник, военно¬пленник или дезертьор, а човек, осмелил се да надигне глас срещу бог Ваал. Веднага щом узнаеха за това, щяха да го убият и да го хвърлят в морето, защото моряците вярват, че Ваал и останалите богове властват над бурите.
Не можеше да тръгне към морето. Не можеше да пое¬ме на север, защото там се намираше Ливан. Не можеше да отиде и на изток - там няколко израилски племена воде¬ха война, която продължаваше вече две поколения.
Спомни си за спокойствието, което го бе обхванало в присъствието на войника. Какво представлява смъртта в края на краищата? Смъртта е само един миг и нищо пове¬че. Дори и да почувства болка, тя вероятно ще премине бързо и тогава Господарят на Небесното Войнство ще го приеме в обятията си.
Легна на земята и остана така дълго, загледан в небето. Опита се подобно на левита да сключи облог. Облогът не се отнасяше до съществуването на Бог, защото Илия не се съмняваше в това, а до смисъла на собствения му живот.
Гледаше планините, земята, която щеше да бъде опус¬тошена от дълга суша - така му бе казал Ангелът Госпо¬ден, - но която все още пазеше свежестта на обилните дъждове, валяли години наред. Гледаше потока Хорат, чи¬ито води скоро щяха да пресъхнат. Сбогува се със света с чувство на преклонение и с пламенни слова и помоли Бог да го прибере, когато удари неговият час.
Замисли се коя е причината за собственото му същест¬вуване, ала не успя да си отговори.
Замисли се къде би могъл да отиде и разбра, че отвся¬къде е обграден от врагове.
Реши на другия ден да се върне и да се предаде, въпре¬ки че отново го бе обхванал страхът от смъртта.
Опита се да не бъде тъжен, все пак щеше да живее още няколко часа, но всичко бе напразно. Току-що бе открил, че почти няма ден в живота на човека, в който той да разпо¬лага със свободата да взема някакви решения.
* * *
На другия ден Илия се събуди и отново се загледа в Хо¬рат.
Утре или след година от потока щеше да остане само пътека от ситен пясък и обли камъни. Старите обитатели на тези земи щяха да продължават да наричат мястото Хо¬рат и щяха да упътват минаващите с думите: „Това селище се намира на брега на реката, която минава наблизо." Път¬ниците щяха да стигнат дотам, да видят облите камъни и ситния пясък и да си кажат: „Тук, през тези земи, някога е минавала река." Ала най-важната част от реката, нейните води вече нямаше да са тук, за да утоляват жаждата.
Душите, подобно на поточетата и растенията, също се нуждаят от дъжд, но по-различен: дъжд от надежда, от вя¬ра, от нещо, заради което си заслужава да живеят. Когато не вали такъв дъжд, всичко в душата умира, въпреки че тя¬лото продължава да живее. За такъв човек би могло да се каже, че в тялото му някога е имало душа.
Но моментът не беше подходящ да се замисля над тия неща. Спомни си още веднъж за разговора, който бяха во¬дили с левита, преди да излязат от конюшнята: защо беше нужно да изживява толкова пъти смъртта, след като се умира само веднъж? Единственото, което му оставаше, бе да чака стражите на Иезавел. Те щяха да дойдат, не се съм¬няваше в това - нямаше много места в Галаад, където чо¬век би могъл да избяга. Злосторниците винаги тръгваха към пустинята, където след няколко дни ги откриваха мърт¬ви, или към Хорат, където винаги ги залавяха.
И тъй, скоро стражите щяха да бъдат тук. И той щеше да се зарадва, като ги види.
Пийна малко от кристалната вода, която течеше до не¬го. Изми си лицето и потърси сянка, където да изчака пре¬следвачите си. Човек не може да се пребори със съдбата си - той беше опитал да го направи и бе изгубил.
Въпреки че свещениците бяха разпознали в него про¬рок, той реши да работи в дърводелска работилница, ала Господ го върна към неговия път.
Не беше единственият, който се бе опитал да изостави пътя, начертан от Бог за всеки човек на Земята. Един негов приятел имаше прекрасен глас, ала родителите му не се съгласиха той да стане музикант, защото това бе занаят, който щеше да опозори семейството. Една от приятелките му от детинство нямаше равна на себе си в танците, но близките й забраниха да танцува, защото царят можеше да прати да я извикат, а никога не се знае колко време ще ца¬рува един цар. Освен това смятаха обстановката в двореца за покварена, враждебна и девойката завинаги щеше да из¬губи възможността да се сдобие с подходящ съпруг.
„Човек е роден, за да изневерява на съдбата си." Бог поставяше неизпълними задачи пред човешките сърца.
„Защо го правеше?"
Може би за да се поддържа традицията.
Но това едва ли беше правилният отговор. „Ливанците са много по-напред от нас, защото отказаха да следват традицията на мореплавателите. И докато всички народи правеха едни и същи кораби, те решиха да сътворят нещо по-различно. Много от тях изгубиха живота си в открито море, но корабите им бяха усъвършенствани и сега те властваха над световната търговия. Платиха висока цена, за да го постигнат, но си струваше."
А може би човек изневеряваше на съдбата си, защото Бог беше много далеч. Той бе заложил в човешките сърца мечти от времето, когато всичко е било възможно, и бе на¬сочил грижите си към други неща. Но светът се бе проме¬нил, животът бе станал по-труден, а Бог не се бе върнал на¬зад, за да промени човешките мечти.
Бог беше много далеч. Но щом все още изпращаше ан¬гелите Си, за да разговарят с пророците, явно тук имаше още неща за правене. Какъв ли бе тогава отговорът?
„Може би причината е в това, че родителите ни са гре¬шили и се страхуват да не повторим грешките им. Или пък никога не са грешили и няма да знаят как да ни помогнат, ако изникне някакъв проблем."
Чувстваше, че не е далеч от истината.
Потокът продължаваше да тече, няколко врани кръжаха в небето, растенията упорстваха да растат върху песъчли¬вата и безплодна почва. Ако бяха послушали прадедите си, какво ли биха чули от тях?
„Поточе, потърси по-хубаво място, за да може бистра¬та ти вода да отразява светлината на слънцето, защото пустинята ще направи така, че да пресъхнеш", би казал бо¬гът на водите, ако съществуваше. „Врани, в горите ще на¬мерите повече храна, отколкото тук, между скалите и пя¬съците", би казал богът на птиците. „Растения, хвърлете семената си далеч оттук, защото на света има много пло¬дородни и влажни земи, където вие ще израстете още по-красиви", би казал богът на цветята.
Ала ни Хорат, ни растенията, нито пък враните - една от които бе кацнала наблизо - имаха смелостта да сторят това, което други реки, птици и цветя бяха сметнали за не¬възможно.
Илия се загледа във враната.
- Продължавам да се уча - каза той на птицата, - въпреки че от наученото няма да имам полза, защото съм осъ¬ден на смърт.
- Ти откри колко просто е всичко - сякаш отговори вра¬ната. - Стига да си смел.
Илия се засмя на въображението си, което караше една птица да говори. Тая игра му се стори забавна, бе я научил от една жена, която месеше хляб, и реши да продължи. Ще¬ше да задава въпроси на птицата и да отговаря сам на себе си, сякаш е истински мъдрец.
Враната обаче излетя. Илия продължи да чака войници¬те на Иезавел, защото предпочиташе да умре само веднъж.
Денят преваляше, а нищо ново не се случваше. Нима бяха забравили, че най-големият враг на бог Ваал все още е жив? Защо Иезавел не изпращаше преследвачи, след ка¬то сигурно знаеше къде се намира той?
„Защото видях очите й и знам, че е мъдра жена - каза си Илия. - Ако умра, ще се превърна в мъченик на вярата в Господ. А ако ме представят за беглец, ще бъда само ня¬какъв страхливец, който не вярва в това, което говори."
Да, това бе стратегията на принцесата.
Малко преди да падне нощта, една врана отново кацна на клонката - може би бе същата от сутринта. Носеше в човката си парченце месо, което неволно изпусна.
За Илия това бе истинско чудо. Изтича под дървото, грабна месото и го изяде. Не знаеше откъде се е взело, пък и това не го интересуваше особено, важното бе да залъже поне малко глада си.
Въпреки рязкото движение, което бе направил, враната не отлетя.
„Тази птица знае, че тук ще умра от глад. Храни пляч¬ката си, за да си устрои още по-голямо пиршество", раз¬съждаваше Илия.
По същия начин Иезавел подхранваше вярата във Ваал с историята за бягството на Илия.
Човекът и птицата дълго стояха и се наблюдаваха. Илия се сети за играта, с която се бе забавлявал сутринта.
- Бих искал да си поговоря с теб, врано. Тази сутрин си мислех, че душите се нуждаят от храна. Щом моята душа още не е умряла от глад, значи все още има какво да каже.
Птицата стоеше неподвижно.
- А щом има нещо за казване, трябва да я изслушам, понеже няма никой друг, с когото да си поговоря - продъл¬жи Илия.
После с помощта на въображението си Илия зае място¬то на враната.
- Какво очаква Господ от теб? - вместо враната отпра¬ви той въпрос към самия себе си.
- Очаква да бъда пророк.
- Така казаха жреците. Но може би не е това, което же¬лае Господ.
- Напротив, точно това иска Той от мен. Ето защо в ра¬ботилницата се появи ангел и ме накара да говоря с Ахав. Гласовете, които чувах като дете...
- Всички ги чуват в детството си - прекъсна го враната.
- Но не всеки вижда ангел - рече Илия.
Този път враната нищо не отговори. След малко птица¬та, или по-скоро собствената му душа, която бълнуваше поради силното слънце и самотата в пустинята, прекъсна мълчанието.
- Спомняш ли си за жената, която месеше хляб? - по¬пита сам себе си Илия.
Спомняше си. Тя го бе помолила да й направи няколко дървени подноса. И докато Илия изпълняваше поръчката, я чу да казва, че докато работи, усеща присъствието на Господ.
„Като гледам как правиш тези подноси, разбирам, че и ти имаш същото усещане - бе добавила тя. - Защото се ус¬михваш, докато работиш."
Според жената хората се деляха на две групи. Едните се трудеха с радост, а другите се оплакваха от това, което вършеха. Тези последните твърдяха, че единствената исти¬на на света е проклятието, което Бог е отправил към Адам: проклета да е земята поради тебе; с мъка ще се храниш от нея през всички дни на живота си. Не изпитваха удо¬волствие от работата си, а по празниците, когато трябваше да почиват, се отегчаваха. Божиите слова им служеха да оправдават безсмисления си живот и забравяха, че Той съ¬що така бе казал на Мойсей: Господ, Бог твой, ще те бла¬гослови в земята, в която отиваш, за да я завладееш.
- Да, спомням си за тая жена. Тя беше права - харесва¬ше ми да майсторя неща от дърво в работилницата.
Всяка маса, която сглобяваше, всеки стол, който гравираше, му помагаха да разбира и да обича живота, макар че едва сега си даваше сметка за това.
- Тя ми каза да разговарям с нещата, които правя. Каза още, че съм щял да бъда изумен, когато чуя масите и сто¬ловете да ми отговарят, и понеже съм влагал в тях най-доброто от душата си, в замяна съм щял да получа мъд¬рост.
- Ако не беше работил като дърводелец, нямаше да си в състояние да влагаш душата си в нещата извън теб, ня¬маше да можеш да се преструваш, че си врана, която гово¬ри, нито пък щеше да осъзнаеш, че си по-добър и по-мъ¬дър, отколкото си мислиш. Защото именно в работилница¬та ти откри онова свято нещо, което е навсякъде - бе отго¬ворът на враната.
- Винаги съм обичал да се преструвам, че говоря с ма¬сите и столовете, които правех. Това не беше ли достатъч¬но? Жената имаше право. Когато разговарях с тях, често откривах мисли, които никога преди не ми бяха минавали през главата. Но когато започнах да осъзнавам, че по тоя начин мога да служа на Бог, се появи ангелът и... ти вече знаеш края на историята.
- Ангелът се е появил, защото ти вече си бил готов -отвърна враната.
- Но аз бях добър дърводелец.
- Това е било част от обучението ти. Когато човек вър¬ви към съдбата си, много често е принуден да сменя посоките. Понякога външните обстоятелства са по-силни и той се вижда принуден да отстъпи, защото го е страх. Но всич¬ко това е част от обучението.
Илия слушаше внимателно онова, което казваше душа¬та му.
- Ала никой не трябва да губи от погледа си това, към което се стреми. Дори и ако в някои моменти му се стори, че светът и другите са по-силни. Тайната е една: да не се отказваш.
- Никога не съм искал да бъда пророк — рече Илия.
- Искал си, но си бил убеден, че е невъзможно. Или че е опасно. Или пък че е немислимо. Илия стана.
- Защо говоря сам на себе си неща, които не искам да чувам? - извика той.
Изплашена от движението му, птицата отлетя.
На другата сутрин враната се върна. Вместо да продъл¬жи разговора от предния ден, Илия реши да я наблюдава. Птицата винаги успяваше да намери някаква храна за себе си и винаги му носеше остатъци от нея.
Необяснимо приятелство се завърза между двамата и Илия започна да се учи от птицата. Наблюдавайки я, той видя, че тя умее да намира храна в пустинята, и откри, че би могъл да оцелее още няколко дни, ако и той успее да направи същото. Когато враната започнеше да кръжи, Илия разбираше, че наблизо има дивеч - изтичваше до мястото и се опитваше да го хване. В началото много от малките животни, които се срещаха тук, му се изплъзваха, но постепенно той придоби опитност и доста сръчно ги улавяше. Използваше клони вместо копия, копаеше дупки за капани, които скриваше със съчки и пясък. Когато хва¬неше някакъв дивеч, Илия си поделяше храната с враната, като запазваше една част за примамка.
Ала самотата бе ужасна и толкова го потискаше, че той реши отново да започне да „разговаря" с птицата.
- Кой си ти? - попита враната.
- Човек, който е открил душевния мир - отвърна Илия. -Мога да живея в пустинята, сам да се грижа за себе си и да съзерцавам безграничната красота на сътвореното от Бог. Открих, че душата ми е по-добра, отколкото предпо¬лагах.
Двамата продължиха да ловуват заедно още месец. И една вечер, когато тъга бе обзела душата му, Илия реши да си зададе отново същия въпрос.
- Кой си ти?
- Не знам.
Още веднъж луната умря и се роди отново на небоскло¬на. Илия усещаше тялото си по-силно, а ума — по-бистър. Тази вечер той се обърна към враната, кацнала на същата клонка, на която кацаше и преди, и отговори на въпроса, който си бе задал преди време:
- Аз съм пророк. Наистина видях ангел, докато рабо¬тех, и не се съмнявам в способностите си, дори и целият свят да твърди обратното. Предизвиках масовото избиване на пророците в моята страна, защото се опълчих срещу любимата на царя. Сега се намирам в пустинята, а преди това работех в дърводелска работилница, защото душата ми ми каза, че човек трябва да премине през различни ета¬пи, преди да изпълни предначертаното от съдбата му.
- Да, сега наистина знаеш кой си — отвърна враната.
Същата тая вечер на връщане от лов Илия поиска да пийне вода и видя, че Хорат е пресъхнал. Беше толкова из¬морен, че реши да се наспи.
В съня му се яви неговият ангел-пазител, когото той от¬давна не бе виждал, и му каза:
- Ангелът Господен бе този, който разговаря с душата ти, и нареди:
Тръгни оттук, обърни се на изток и се скрий при по¬ток Хорат, който е срещу Йордан.
От тоя поток ще пиеш, а на враните съм заповядал да те хранят там.
- Душата ми те слуша - промълви Илия в съня си.
- Събуди се тогава, защото Ангелът Господен иска да се отдалеча и той да говори с теб.
Илия изплашено скочи. Какво се бе случило?
Въпреки че беше тъмна нощ, мястото се изпълни със светлина и се появи Ангелът Господен.
- Какво те доведе тук? - попита Ангелът.
- Ти ме доведе тук.
- Не, Иезавел и войниците й те принудиха да избягаш. Никога не забравяй това, защото мисията ти е да отмъс¬тиш за Господ, Бог твой.
- Аз съм пророк, защото ти си пред мен и чувам гласа ти - каза Илия. - Много пъти променях посоката си, защо¬то всички хора го правят. Но съм готов да отида в Самария и да унищожа Иезавел.
- Ти намери твоя път, но не можеш да унищожаваш, преди да си се научил да съзиждаш. Нареждам ти: Стани, иди в Сарепта Сидонска и остани там; Аз заповядах на една жена вдовица да те храни.
На другия ден сутринта Илия потърси враната, за да се сбогува с нея. Ала за пръв път, откакто той бе дошъл на брега на Хорат, птицата не се появи.
Илия вървя няколко дни, докато стигна до долината, къ¬дето се намираше град Сарепта, наричан от жителите си Акбар. Чувстваше, че е останал без сили, когато съзря ед¬на жена, облечена в черно, да събира дърва. В долината растяха само ниски храсти и тя бе принудена да събира дребни съчки.
- Коя си ти? - обърна се към нея Илия. Жената погледна чужденеца така, сякаш не бе разбрала добре какво я пита.
- Донеси ми в някакъв съд вода да пия — каза Илия. -Донеси ми и малко хляб.
Жената пусна съчките на земята, като продължаваше да мълчи.
- Не се страхувай - настояваше Илия. - Сам съм, мно¬го съм гладен и жаден, останах без сили, така че не мога да бъда заплаха за никого.
- Ти не си оттук - каза най-сетне жената. - Трябва да си от Израилското царство, като те слушам как говориш. Ако ме познаваше, щеше да знаеш, че нямам нищо.
- Ти си вдовица, така ми рече Господ. А аз съм по-беден и от теб. Ако сега не ми дадеш нещо за ядене и пиене, ще умра.
Жената се изплаши. Откъде този чужденец познаваше живота й?
- Срамно е един мъж да проси храна от жена - каза тя, възвръщайки самообладанието си.
- Направи това, за което те моля - продължаваше да настоява Илия, защото усещаше, че силите му го напус¬кат. - Щом се възстановя, ще работя за теб.
Жената се разсмя.
- Преди малко ми каза нещо вярно: наистина съм вдо¬вица, загубих мъжа си на един от корабите на моята стра¬на. Никога не съм виждала морето, но знам, че то е като пустинята, убива този, който го предизвиква...
И продължи:
- Сега ми казваш нещо невярно. Кълна се в името на Ваял, който живее на върха на Петата планина, че вкъщи нямам нищо сготвено. Имам само шепа брашно в делвата и малко дървено масло в гърнето.
Илия почувства как хоризонтът се залюля пред очите му и разбра, че всеки момент ще припадне. И със сетни си¬ли помоли за последен път:
- Не знам дали вярваш в сънища, не знам дори дали аз самият вярвам. Господ обаче ми каза, че ще дойда тук и ще те срещна. Това, което той ми причини, ме накара да се усъмня в Неговата мъдрост, но не и в съществуването Му. И тъй, Богът на Израил поръча да кажа на жената, която ще срещна в Сарепта:
...брашното в делвата няма да се свърши, и дървеното масло в гърнето няма да намалее до оня ден, в който Гос¬под ще даде дъжд на земята.
И без да обясни как би могло да стане това чудо, Илия припадна.
Жената остана загледана в свлеклия се в краката й мъж. Знаеше, че Богът на Израил не е нищо друго освен суеве¬рие. Финикийските богове бяха по-могъщи и бяха направи¬ли така, че нейната страна и народ да станат най-уважава¬ните в света. Въпреки това беше доволна - обикновено просеше милостиня от другите и така преживяваше, а днес, за пръв път от доста време, един мъж се нуждаеше от нея. Това я накара да се почувства по-силна. Оказа се, че има хора, чието положение беше по-лошо и от нейното.
„Щом някой ме моли за услуга, значи все още съм по¬лезна на тая земя - помисли си тя. - Ще сторя каквото той поиска от мен, за да облекча страданията му. Аз също съм гладувала и знам, че гладът погубва душата."
Отиде си вкъщи и се върна с парче хляб и съд с вода. Ко¬леничи, положи главата на чужденеца в скута си и навлажни устните му. След няколко минути той дойде на себе си.
Тя му подаде хляба и Илия го изяде, без да каже нито дума, като гледаше долината, проломите и планините, из¬дигащи се мълчаливо в небето. Проследи с поглед пътека¬та през долината и видя червените стени на Сарепта.
- Приюти ме в дома си, защото в моята страна ме пре¬следват - рече Илия.
- Какво престъпление си извършил? - попита жената.
- Аз съм пророк на Господа. Иезавел нареди да бъдат избити всички, които откажат да служат на финикийските богове.
- На колко си години?
- На двайсет и три - отвърна Илия.
Тя съчувствено се вгледа в момчето, което стоеше пред нея. Косата му бе дълга и мръсна; имаше рядка брада, ся¬каш искаше да изглежда по-възрастен, отколкото беше в действителност. По какъв начин бедняк и несретник като него би могъл да предизвика гнева на най-могъщата прин¬цеса в света?
- Щом си враг на Иезавел, тогава си и мой враг. Тя е принцеса на Сидон и се ожени за твоя цар, за да покръсти народа ти в истинската вяра. Така поне твърдят тези, които я познават.
Жената посочи един от острите върхове, които обгръ¬щаха отвсякъде долината.
- Нашите богове обитават върха на Петата планина от много поколения насам и успяват да запазят мира в стра¬ната ни. А Израил живее в непрекъснати войни и страда¬ния. Защо тогава продължавате да вярвате в Единия Бог? Дайте време на Иезавел да довърши мисията си и ще ви¬диш, че и във вашите градове ще се възцари мир.
- Аз чух гласа Господен - отвърна Илия. - А вие нико¬га не сте се изкачили на върха на Петата планина, за да уз¬наете какво има там.
- Който се изкачи на тоя връх, ще бъде изгорен от не¬бесния огън. Боговете не обичат пришълци.
Тя замлъкна. Спомни си, че предишната нощ бе сънува¬ла ослепително силна светлина. И сякаш от самата светли¬на се бе разнесъл глас, който бе казал: „Приеми чуждене¬ца, който ще те потърси."
- Приюти ме в дома си, защото няма къде да спя - на¬стоя Илия.
- Казах ти вече, че съм бедна. Това, което имам, едва стига за мен самата и за сина ми.
- Господ поръча да ме подслониш, а Той никога не изос¬тавя тези, които обича. Направи това, за което те моля. Аз ще работя за теб. Дърводелец съм, правя неща от кедър и няма да остана без работа. Така Господ ще използва ръце¬те ми, за да изпълни обещанието Си: ...брашното в делва¬та няма да се свърши, и дървеното масло в гърнето няма да намалее до оня ден, в който Господ ще даде дъжд на земята.
- Дори и да искам, не ще мога да ти плащам.
- Не е нужно. Господ ще се погрижи за всичко.
Сънят от предната нощ не й даваше покой и жената ре¬ши да се подчини, макар и да знаеше, че чужденецът е враг на самата принцеса на Сидон.

Присъствието на Илия веднага бе забелязано от съсе¬дите. Хората започнаха да говорят, че вдовицата е прибра¬ла някакъв чужденец в доми си, без да зачита паметта на мъжа си, който бе загинал като герой, опитвайки се да от¬крие нови търговски пътища за своята страна.
Когато слуховете достигнаха до вдовицата, тя обясни, че мъжът е израилски пророк, когото открила полумъртъв от глад и жажда. И тогава се разпространи новината, че ня¬какъв израилски пророк, преследван от Иезавел, се укрива в града. Бе избрана комисия, която отиде при върховния жрец.
- Доведете ми чужденеца - нареди той.
Така и направиха. Още същия следобед изправиха Илия пред човека, който заедно с градоначалника и коменданта следеше всичко, което ставаше в Акбар.
- Какво търсиш тук? - попита го той. - Не разбираш ли, че си враг на страната ни?
- Години наред търгувах с Ливан. Уважавам неговия на¬род и зачитам обичаите му. Озовах се тук, защото съм преследван в Израил.
- Знам коя е причината - рече жрецът. - Една жена ли те накара да избягаш?
- Мисля, че тази жена е най-красивото създание, което съм виждал в живота си, макар че стоях пред нея само ня¬колко минути. Но сърцето й е от камък, а зад зелените й очи се крие враг, който иска да унищожи страната ми. Не съм избягал, само изчаквам сгоден случай, за да се върна.
Жрецът се разсмя.
- Ако ще чакаш сгоден случай да се върнеш, тогава свикни с мисълта, че ще останеш в Акбар до края на живо¬та си. Ние не воюваме с нито една държава. Единственото, което искаме, е истинската вяра да се разпростре с мирни средства из целия свят. Не искаме да повтаряме жестокос¬тите, които вие извършихте, когато превзехте ханаанската земя.
- Нима да избиваш пророци е мирно средство?
- След като бъде отсечена главата на чудовището, то престава да съществува. Няколко души ще умрат, но религиозните войни ще бъдат избегнати завинаги. Освен това търговците ми казаха, че някакъв пророк на име Илия при¬чинил всичко това, а после избягал.
Жрецът прикова поглед в него, преди да продължи:
- Някакъв мъж, който много приличал на теб.
- Аз съм този мъж - отговори Илия.
- Чудесно! Бъди добре дошъл в Акбар. Когато ни по¬трябва някаква услуга от Иезавел, ще платим с главата ти -най-ценната монета, с която разполагаме. А дотогава си потърси работа и виж как можеш да си изкарваш хляба, за¬щото тук няма място за пророци.
Илия тръгна към вратата, когато жрецът добави:
- Излиза, че една сидонска девойка е по-могъща от твоя Един Бог. Тя успя да издигне капище на Ваал и сега вашите жреци коленичат там.
- Ще стане така, както е писано от Господ - отвърна пророкът. - Понякога в живота ни се случват нещастия, ко¬ито не можем да избегнем. Но все има някаква причина, за да ни се случват.
- Каква причина?
- Това е въпрос, на който не можем да отговорим пре¬ди изпитанията, нито пък по време на тях. Едва когато ги преодолеем, разбираме защо са се появили в живота ни.
Веднага след като Илия излезе, жрецът събра комисия¬та от граждани, които го бяха потърсили сутринта, и им каза:
- Не се тревожете. Традицията повелява да даваме под¬слон на чужденците. Освен това той е в ръцете ни и ние можем да следим всяка негова крачка. Най-добрият начин да опознаеш и да унищожиш врага си е да се престориш, че си му приятел. Когато му дойде времето, ще го преда¬дем на Иезавел и в замяна градът ни ще получи злато и бо¬гати дарове. А дотогава ще узнаем как да унищожим иде¬ите му, тъй като засега знаем само как да унищожим тяло¬то му.
И макар че Илия се кланяше на Единия Бог и бе враг на принцесата, жрецът настоя правото на подслон да бъде спазено. Старата традиция бе известна на всички: ако гра¬дът откаже да приюти някой странник, синовете на негови¬те жители ще бъдат сполетени от същата участ. И тъй ка¬то повечето от децата на народа на Акбар бяха разпръсна¬ти из многото търговски кораби на Финикия, никой не пос¬мя да наруши законите на гостоприемството.
А и защо да не изчакат деня, когато главата на еврей¬ския пророк ще бъде разменена срещу несметни количест¬ва злато?
Същата вечер Илия бе седнал да вечеря с вдовицата и сина й. И понеже израилският пророк се бе превърнал в ценна стока, която би могла да бъде изтъргувана в бъдеще, някои от търговците бяха изпратили толкова храна, че се¬мейството би могло да преживее с нея цяла седмица.
- Изглежда, че Богът на Израил изпълнява обещаното -каза вдовицата. - Откакто моят мъж почина, никога трапе¬зата ми не е била толкова богата, колкото сега.
Илия постепенно свикваше с живота в Сарепта. Подоб¬но на жителите на града и той започна да го нарича Акбар. Вече знаеше кои са градоначалникът, комендантът на гар¬низона, върховният жрец, майсторите, изработващи пред¬мети от стъкло, които предизвикваха възхищение в цялата област. Когато го питаха защо е тук, той казваше истина¬та: Иезавел бе заповядала да избият всички пророци в Из¬раил.
- Ти си изменник и враг на Финикия - отвръщаха ня¬кои. - Но ние сме търговци и знаем, че колкото по-опасен е един човек, толкова по-висока цена дават за главата му.
И така изминаха няколко месеца.
На другия край на долината няколко асирийски патрула си бяха направили стан и по всичко личеше, че имат намерение да останат там. Беше малка група воини, които не представляваха опасност, но все пак комендантът поиска от градоначалника да вземе мерки.
- Нищо не са ни сторили - каза градоначалникът. - Си¬гурно се придвижват с търговска цел, може би търсят по-удобни места, през които да превозват стоките си. Ако ре¬шат да използват нашите пътища, ще плащат данък и така градът ни ще стане още по-богат. Защо трябва да ги пред¬извикваме?
Положението на Илия се усложни, когато синът на вдо¬вицата се разболя без никаква видима причина. Съседите веднага свързаха болестта му с присъствието на чуждене¬ца в къщата и вдовицата помоли Илия да напусне дома й, но той отказа да го стори, тъй като Бог все още не го бе потърсил. Тръгнаха слухове, че чужденецът си е навлякъл гнева на боговете от Петата планина.
Градоначалникът успя да усмири войската и жителите на града, разтревожени от появата на асирийските патрули. Ала след като синът на вдовицата се разболя, му беше мно¬го трудно да опази Илия от недоволството на населението.
Гражданите отново избраха комисия, която да разгова¬ря с градоначалника.
- Можем да построим къща за израилтянина извън сте¬ните на града - предложиха те. - По този начин няма да на¬рушим закона за гостоприемството, а в същото време ще бъдем защитени от гнева на боговете. На тях не им харес¬ва присъствието на този човек в града.
- Оставете го там, където е - отвърна градоначални¬кът. - Не искам да си създавам политически проблеми с Израил.
- Но как така? - учудиха се гражданите на Акбар. - Иезавел преследва всички пророци, които се кланят на Еди¬ния Бог, и иска те да бъдат избити.
- Нашата принцеса е смела жена, вярна е на боговете от Петата планина. Но колкото и да е силна властта, с ко¬ято тя разполага сега, Иезавел не е израилтянка. Утре мо¬же да изпадне в немилост и тогава ще се наложи да усми¬рим гнева на съседите ни. Ако им покажем, че сме се отна¬сяли добре с един от техните пророци, те ще бъдат по-снизходителни към нас.
Гражданите излязоха недоволни от срещата, защото върховният жрец бе казал, че един ден Илия ще бъде раз¬менен срещу злато и богати дарове. Впрочем дори и гра¬доначалникът да не беше прав, те нищо не можеха да пред¬приемат. Традицията гласеше, че трябва да се зачита и ува¬жава родът, който управлява Акбар.
В най-отдалечения край на долината шатрите на асирийските воини започнаха да се увеличават.
Комендантът се тревожеше, но не можеше да разчита на подкрепата на върховния жрец, още по-малко на тази на градоначалника. Опитваше се да поддържа в бойна готов¬ност воините си чрез постоянни учения, макар и да знаеше, че нито те, нито дедите им са участвали някога в битка. Войните бяха останали в далечното минало на Акбар и всички военни стратегии, които той бе научил, отдавна бя¬ха заменени с нова тактика и нови оръжия, които другите страни използваха.
- Акбар винаги е успявал да запази мира - твърдеше градоначалникът. - И този път няма да бъдем нападнати. Остави другите държави да се бият помежду си. Ние раз¬полагаме с едно оръжие, много по-силно от тяхното - па¬рите. Когато те спрат да се унищожават едни други, ние ще влезем в градовете им и ще им продаваме нашите стоки.
Градоначалникът успя да успокои населението относно асирийците. Носеха се обаче слухове, че израилтянинът е причина Акбар да си навлече проклятието на боговете. Илия му създаваше все по-големи грижи.
Един следобед състоянието на момчето силно се влоши и то вече не можеше да става, нито пък разпознаваше хо¬рата, които идваха да го видят. Преди слънцето да се скрие зад хоризонта, Илия и жената коленичиха до леглото на де¬тето.
- Всемогъщи Боже, Ти отклони стрелите на войника. Ти ме доведе тук. Направи така, че това дете да бъде спа¬сено. То нищо не е извършило, то няма вина за моите гре¬хове, нито за греховете на своите родители - спаси го, Гос¬поди!
Момчето лежеше неподвижно, устните му бяха побеле¬ли, а очите му бързо помътняваха.
- Моли се на твоя Бог - настояваше жената. - Защото само една майка може да усети кога душата на детето й си отива.
Илия поиска да вземе ръката й, да й каже, че не е сама, че Всемогъщият би трябвало да изпълни молбата му. Той беше пророк, бе приел да бъде такъв на брега на Хорат и сега ангелите го закриляха.
- Изплаках всичките си сълзи - продължи жената. - Ако у него няма съчувствие, ако му трябва човешки живот, помоли го тогава да прибере мен, но да остави сина ми да крачи жив из долината и по улиците на Акбар.
Илия направи всичко възможно, за да се съсредоточи в молитвата си, ала страданието на майката бе толкова сил¬но, че сякаш изпълваше стаята и проникваше през стените, през вратите - навсякъде.
Докосна тялото на момчето, което сега бе по-студено в сравнение с предишните два дни, а това беше лош знак.
Тази сутрин жрецът се бе отбил в къщата и - както пра¬веше от две седмици насам - бе поставил лапи от билки върху лицето и гърдите на детето. През последните някол¬ко дни жителите на Акбар бяха донесли рецепти за лекове, които бяха предавани от поколения и чиято лечебна сила бе изпитана при различни болести. Всеки следобед те се събираха в подножието на Петата планина и правеха жертвоприношения, за да не позволят душата на детето да на¬пусне тялото му.
Трогнат от това, което ставаше в Акбар, един египетски търговец, минаващ през града, остави даром някакъв мно¬го скъп червен прах, с който трябваше да се посипе храна¬та на момчето. Носеше се легенда, че самите богове са предали на египетските лекари тайната на приготвяне на този прах.
През цялото това време Илия не преставаше да се моли.
Но всичко бе напразно.
- Знам защо ти позволиха да останеш у дома - каза му жената с едва доловим глас, тъй като не бе спала много дни и нощи. - Знам, че за главата ти е обявена награда и че един ден ще бъдеш отведен в Израил, за да те разменят срещу злато. Заклевам се във Ваал и в боговете от Петата планина, че ако спасиш сина ми, никога няма да позволя да бъдеш заловен. Знам тайни пътища, които днешното поко¬ление вече е забравило, и ще ти кажа как да излезеш от Акбар, без да те видят.
Илия нищо не отговори.
- Моли се на твоя Бог - поде отново жената. - Ако той спаси сина ми, кълна се, че ще се откажа от Ваал и ще по¬вярвам в него. Обясни на твоя Господ, че съм ти дала под¬слон, когато ти най-много се нуждаеше, и изпълних съв¬сем точно всичко, което той бе наредил.
Илия отправи още една молитва от цялото си сърце. В този миг момчето се раздвижи.
- Искам да изляза оттук - едва промълви то. Очите на майката грейнаха от радост, а по лицето й се стичаха сълзи.
- Ела, синко. Ще отидем, където пожелаеш, и ти ще правиш всичко, което ти се иска.
Илия понечи да го вдигне, но момчето отстрани ръце¬те му.
- Искам да изляза сам - каза то.
Стана бавно и тръгна към гостната. Но след като прави няколко крачки, падна на пода като покосено от гръм.
Илия и вдовицата се приближиха - момчето беше мър¬тво.
В първия миг и двамата занемяха. После жената започ¬на да крещи с всичка сила:
- Проклети да са боговете, които отнеха душата на де¬тето ми! Проклет да е тоя човек, който донесе нещастие в дома ми! Сине, единствен мой! Изпълних волята на небе¬сата, бях щедра към един чужденец, а детето ми умря!
Съседите чуха виковете и плача на вдовицата и видяха сина й прострян на пода. Жената продължаваше да крещи, като удряше с юмруци израилтянина. А той нищо не пра¬веше, за да се защити от ударите, сякаш нищо не усещаше. И докато жените се опитваха да успокоят вдовицата, мъже¬те хванаха Илия от двете страни и го отведоха при градо¬началника.
- Този мъж се отплати за щедростта с омраза. Направи магия в къщата на вдовицата и синът й умря. Даваме под¬слон на човек, прокълнат от боговете.
Израилтянинът плачеше и безгласно се питаше: „Защо, Господи Боже мой, реши да сториш зло и на вдовицата, ко¬ято бе толкова щедра към мен? Щом Ти погуби сина й, зна¬чи не изпълнявам мисията, която си ми поверил... Тогава аз също заслужавам да умра."
Същия следобед се събра Съветът на Акбар начело с върховния жрец и градоначалника. Илия бе изправен на съд.
- Ти реши да отвърнеш на обичта с омраза. Затова те осъждам на смърт - каза градоначалникът.
- Дори и пълен чувал със злато да струва главата му, не бива да си навличаме гнева на боговете от Петата плани¬на - добави жрецът. - Защото след това и всичкото злато на света няма да върне мира в тоя град.
Илия наведе глава. Заслужаваше да понесе и най-жесто¬ките мъчения, защото Бог го бе изоставил.
- Ще се изкачиш на върха на Петата планина - рече жрецът. - Ще помолиш за прошка боговете, които си ос¬кърбил. Те ще направят така, че да бъдеш изгорен от не¬бесния огън. А ако не го сторят, ще означава, че искат ние да въздадем справедливост с нашите ръце. Ще те чакаме в подножието й и утре ще бъдеш убит, както повелява риту¬алът.
Илия познаваше свещените екзекуции: изтръгваха сър¬цето от гърдите на жертвата и й отсичаха главата. Според обичаите човек без сърце не може да влезе в Рая.
- Защо избра точно мен, Господи? - провикна се той, макар и да знаеше, че хората около него не разбират за ка¬къв избор става дума. - Нима не виждаш, че не мога да из¬пълня това, което поиска от мен?
Не чу никакъв отговор.
Мъжете и жените на Акбар вървяха след стражите, ко¬ито водеха израилтянина към Петата планина. Крещяха обидни думи и го замеряха с камъни. Войниците с мъка възпираха побеснялата тълпа. След половин час стигнаха в подножието на свещената планина.
Шествието спря пред каменните жертвеници, където народът оставяше даровете, правеше жертвоприношения и отправяше молби и молитви. Всички знаеха историите за великаните, които живееха на това място, и си спомняха как небесният огън бе изгорил всеки, дръзнал да пристъпи забраната. Странниците, които минаваха нощем през до¬лината, твърдяха, че са чували боговете и богините да се смеят на върха на планината.
И въпреки че не бяха съвсем сигурни във всичко това, никой от тях не се осмеляваше да предизвика боговете.
- Хайде, тръгвай - каза един от войниците, като из¬блъска Илия с върха на копието си. - Който е убил дете, заслужава най-жестокото наказание.
Илия стъпи на забранената за човешки крак земя и тръгна нагоре по склона. След като повървя малко и вико¬вете на жителите на Акбар вече не достигаха до него, сед¬на на един камък и заплака: откакто оня следобед бе видял осеяния с блестящи точици мрак в работилницата, не бе вършил нищо друго, освен да причинява нещастия на окол¬ните.
В Израил вече нямаше кой да чуе словото Божие и сега вярата във финикийските богове сигурно беше станала още по-силна. През оная нощ, когато Илия за пръв път преспа на брега на Хорат, си бе въобразил, че Бог го е из¬брал за свой мъченик, както бе направил с толкова други.
Но вместо това Господ му бе изпратил поличба - врана, която да го храни, щом пресъхне Хорат. Защо точно вра¬на, а не гълъб или ангел? Нима това са били само бълну¬вания на човек, опитващ се да скрие страха си, или пък привидения на слънчасал? Илия вече в нищо не беше сигу¬рен. А може би Злото бе открило в негово лице свое оръ¬дие. Защо Бог, вместо да му нареди да се върне и да пре¬махне принцесата, която бе причинила толкова злини на неговия народ, го бе изпратил в Акбар?
Тогава той се бе почувствал като малодушен страхли¬вец, но бе изпълнил онова, което му бе наредено. Толкова усилия бе положил, за да се приобщи към този чужд народ, любезен, наистина, но със съвсем различна култура. И ко¬гато реши, че вече е започнал да изпълнява предначертано-то от съдбата му, синът на вдовицата умря.
„Защо аз?"
Стана и повървя още малко, докато навлезе в мъглата, която забулваше върха на планината. Можеше да се въз¬ползва от това, че нищо не се вижда, и да избяга от пре¬следвачите си, но имаше ли смисъл? Умори се да бяга, зна¬еше, че никога няма да открие своето място в света. Дори и да успееше да избяга сега, щеше да отнесе проклятието, тегнещо върху него, в друг град, и щяха да се случат нови нещастия. Където и да отидеше, щяха да му тежат като някакво бреме сенките на умрелите по негова вина. По-добре да се остави да изтръгнат сърцето му и да му отсекат главата.
Седна отново, тоя път сред мъглата. Реши да изчака малко, за да помислят хората долу, че се е изкачил на най-високия връх на планината, а после да се върне в Акбар и да се предаде.
„Небесният огън." Много хора са били изгорени от не¬го, но Илия не вярваше, че го изпраща Господ. В безлунни¬те нощи неговият блясък осветяваше небосвода, като се по¬явяваше и изчезваше внезапно. Може би наистина изгаря¬ше. Може би убиваше мигновено, без да причинява болка.
Падна нощта и мъглата се разсея. Илия видя долината, светлините на Акбар и огньовете в асирийския стан. Чу лая на кучетата и бойната песен на воините.
„Готов съм - каза си той. - Приех да бъда пророк и се постарах да дам най-доброто от себе си... Но не успях и се¬га Бог се нуждае от друг."
В този момент към него се спусна светлина...
„Небесният огън!"
Но светлината спря пред него и някакъв глас каза:
- Аз съм Ангелът Господен.
Илия коленичи и опря чело в земята.
- Виждал съм и друг път Ангела Господен и винаги съм му се подчинявал - отвърна Илия, без да вдига глава. - За¬ради него причинявам нещастия навсякъде, където отида.
Ангелът обаче продължи:
- Когато се върнеш в града, помоли се три пъти мом¬чето да се съживи. И на третия път Бог ще те чуе.
- Защо мислиш, че ще го стори?
- Защото Бог е велик.
- Дори и това да се случи, вече се усъмних в себе си и не съм достоен да изпълнявам мисията си - отговори Илия.
- Всеки човек има право да се съмнява в мисията си, а понякога дори и да се отказва от нея. Единственото, което не му е позволено, е да забрави за нея. Недостоен е оня, който не се съмнява в себе си, защото сляпо вярва в свои¬те способности и греши от тщеславие. Благословен да бъ¬де всеки, който изживява моменти на нерешителност.
- Но преди малко ти сам видя - аз дори не бях сигурен дали наистина си Божи пратеник.
- Върви и направи това, което ти казах.
Много време мина, докато Илия слезе от планината. Стражите го чакаха там, където се намираха жертвеници-те, но множеството се бе върнало в Акбар.
- Готов съм да умра - каза той. - Помолих боговете на Петата планина за прошка и те ми наредиха следното: пре¬ди душата ми да напусне тялото, да отида в дома на вдови¬цата, която ме приюти, и да я помоля да се смили над мен.
Войниците го върнаха в града и го отведоха при вър¬ховния жрец, като му съобщиха това, което израилтянинът бе поискал.
- Ще изпълня молбата ти - каза жрецът на пленника. -Щом си поискал прошка от боговете, трябва да помолиш за това и вдовицата. За да не избягаш, с теб ще дойдат че¬тирима въоръжени войници. Но не мисли, че ще успееш да я убедиш да се застъпи за живота ти. На разсъмване ще бъ¬деш екзекутиран на площада в центъра.
Жрецът много искаше да го попита какво е видял там горе, но войниците стояха наблизо и отговорът можеше да го завари неподготвен. Ето защо предпочете да замълчи, но одобри предложението на Илия публично да поиска прошка. Така никой нямаше да се усъмни в могъществото на боговете от Петата планина.
Заобиколен от войниците, Илия се отправи към бедна¬та уличка, където бе живял няколко месеца. Както повеля¬ваше обичаят, прозорците и вратите на къщата на вдовица¬та бяха отворени, за да може душата на сина й да излезе и да отиде при боговете. Всички съседи бдяха над тялото, положено в средата на малката гостна.
Когато забелязаха присъствието на израилтянина, мъ¬жете и жените се ужасиха.
- Махнете го оттук! - изкрещяха те на стражите. - Не му ли стига злото, което причини досега? Толкова е жес¬ток, че дори боговете от Петата планина не пожелаха да си изцапат ръцете с кръвта му!
- Оставиха на нас да го убием! - извика друг. - И ние ще сторим това начаса, без да чакаме ритуала на екзекуци¬ята!
Опитвайки се да избегне ударите, Илия се изплъзна из ръцете, които го бяха сграбчили, и изтича към вдовицата, която плачеше в ъгъла.
- Мога да съживя сина ти. Позволи ми да го докосна поне за миг - каза й той.
Вдовицата дори не вдигна глава.
- Моля те - настояваше Илия. - Нека това бъде по¬следното нещо, което ще сториш за мен в този живот. Дай ми възможност да се опитам да ти се отблагодаря за щед¬ростта.
Няколко души го хванаха, за да го изведат от къщата. Илия се съпротивляваше, бореше се с всички сили, като ги умоляваше да му позволят да докосне мъртвото дете.
Но въпреки че беше млад и силен, изблъскаха го през вратата.
- Ангеле Господен, къде си? — извика той към небесата.
В този миг всички застинаха неподвижно. Вдовицата се бе изправила и сега вървеше към него. Хвана го за ръцете, заведе го до тялото на сина си и повдигна савана, който го покриваше.
- Нека кръвта от моята кръв да тегне над главите на твоите близки, ако не успееш да направиш това, което ис¬каш.
Илия се доближи до момчето и понечи да го докосне.
- Чакай - спря го вдовицата. - Помоли преди това твоя Бог да изпълни проклятието ми.
Сърцето на Илия биеше до пръсване, но той вярваше в това, което ангелът бе изрекъл.
И тогава, изпълнен със съмнение, вина и страх
...той го взе от ръцете й, отнесе го в горницата, дето живееше, и го сложи на леглото си; и викна към Господа и каза: Господи, Боже мой! Нима ти и на вдовицата, у която живея, ще направиш зло, като погубиш сина п?
И като се простря три пъти над момчето, извика към Господа и каза: Господи, Боже мой! Да се върне душата на това момче в него!
В следващите няколко мига нищо не се случи. Илия мислено се върна в Галаад, застана пред войника, насочил лъка право в сърцето му, и разбра, че много често съдбата на един човек съвсем не е това, в което той вярва, или пък това, от което се бои. Чувстваше се спокоен и изпълнен с доверие, както оня следобед, когато бе установил, че нищо не се случва без причина, независимо от последствията. На върха на Петата планина ангелът бе нарекъл тази причина „величието на Бог" и Илия се надяваше да разбере някой ден защо Създателят се нуждае от своите създания, за да покаже колко е велик.
И в този миг момчето отвори очи и попита:
- Къде е майка ми?
- Долу е и те чака - отвърна Илия, като се усмихваше.
- Сънувах странен сън. Вървях в някаква тъмна дупка толкова бързо, че и най-бързият кон на Акбар не би могъл да ме стигне. Видях един мъж и разбрах, че това е баща ми, макар че никога не съм го виждал. Стигнах до някакво много красиво място и много ми се искаше да остана там, ала друг мъж, когото не познавам, много добър и храбър, ласкаво ми каза да се върна. Исках да продължа напред, но ти ме събуди.
Момчето изглеждаше тъжно. Мястото, което бе видяло, наистина трябва да е било красиво.
- Не ме оставяй сам, заради теб се върнах оттам, къде¬то се чувствах закрилян.
- Хайде да слезем долу - каза Илия. - Майка ти иска да те види.
Момчето се опита да стане, но беше много отпаднало, за да ходи. Илия го взе на ръце и слезе.
При вида му всички, които бяха в гостната, се вцепениха от ужас.
- Защо има толкова хора тук? - попита момчето. Ала преди Илия да отговори, вдовицата притисна сина си в прегръдките си и започна да го целува, плачейки.
- Какво са ти сторили, майко? Защо си тъжна?
- Не съм тъжна, сине мой - отвърна тя, като бърше¬ше сълзите си. — Никога през живота си не съм била по-ра¬достна.
И след като изрече тези думи, вдовицата коленичи на пода и извика:
- Сега тъкмо узнах, че ти си човек Божий и че слово¬то Господне в твоите уста е истинско.
Илия я прегърна и й помогна да се изправи.
- Освободете този човек! - каза тя на войниците. - Той победи злото, което беше сполетяло дома ми!
Събралите се хора не можеха да повярват на очите си. Едно двайсетгодишно момиче, което си изкарваше хляба с рисуване, коленичи до вдовицата. Постепенно всички по¬следваха примера й, дори и войниците, които трябваше да отведат Илия обратно в затвора.
- Станете - подкани ги той. - И се поклонете на Господ. Аз съм само един от неговите раби, може би най-неукият.
Ала хората продължаваха да стоят на колене, с наведе¬ни глави.
- Ти си разговарял с боговете от Петата планина - каза някой. - Затова сега можеш да правиш чудеса.
- Там няма богове. Видях само Ангела Господен, който ми нареди да сторя това, което сторих.
- Ти си бил с Ваал и с неговите братя - обади се друг.
Илия си проправи път, като разбутваше коленичилите хора, и излезе на улицата. Сърцето му продължаваше да тупти бързо, като че ли не бе изпълнил както трябва това, което ангелът му бе възложил. „Защо ми трябваше да въз¬кресявам мъртвец, след като никой не иска да повярва във всемогъществото на Бог?" Ангелът му бе заръчал да изви¬ка три пъти името Господне, но не му бе казал дали да обясни чудото на събралото се долу множество. „Нима и аз съм като някогашните пророци? Нима сторих това само за да задоволя суетата си?" - питаше се Илия.
И тогава чу гласа на своя ангел-пазител, с когото разго¬варяше от дете:
- Днес при теб е бил един от Божиите ангели.
- Да, така е - отвърна Илия. - Но Божиите ангели не разговарят с хората, те само им предават заповедите на Господ.
- Използвай властта, която имаш - каза му ангелът-пазител.
Илия не можа да разбере какво точно искаше да каже ангелът.
- Аз нямам власт, тя е на Господ - рече той.
- Никой няма власт. На всички обаче е дадена Божията власт, а никой не я използва. И ангелът добави:
- Отсега нататък не ти е позволено да вършиш повече чудеса до деня, когато ще се върнеш в земята, която на¬пусна.
- А кога ще се върна?
- Господ се нуждае от теб, за да възстанови Израил -каза ангелът. - Ще стъпиш отново на родна земя, когато се научиш да съзиждаш.
И не каза нищо повече.


ВТОРА ЧАСТ
Върховният жрец отправи обичайните молитви към из¬гряващото слънце и след това помоли бога на бурите и бо¬гинята на животните да се смилят над безумците. Същата тази сутрин някой му бе разказал, че Илия е върнал сина на вдовицата от царството на мъртвите.
Хората бяха изплашени, но едновременно с това и превъзбудени. Всички вярваха, че израилтянинът е получил чудодейна власт от боговете на Петата планина, и сега ста¬ваше още по-трудно да бъде премахнат. „И тоя час ще на¬стъпи", каза си жрецът.
Боговете щяха да му предоставят сгоден случаи да го премахне. Причината за божия гняв очевидно беше съвсем друга и присъствието на асирийците на другия край на до¬лината бе лоша поличба. Всеки миг щеше да настъпи кра¬ят на стотиците години мир. Защо? Той всъщност знаеше отговора: творението на Бибъл. Неговата страна бе съз¬дала писменост, достъпна за всички, дори и за тези, които нямат никаква подготовка. Така всеки човек можеше да се научи да пише за кратко време, а това щеше да бъде краят на цивилизацията.
Жрецът знаеше, че от всички оръжия за унищожение, които човекът бе изобретил, най-опасното и най-могъщото е словото. Кинжалите и копията оставяха следи от кръв, стрелите можеха да бъдат забелязани отдалеч. Отровите също бяха станали известни на хората и те знаеха как да се предпазват от тях.
Единствено словото беше способно да унищожава, без да оставя следи. Ако хората проникнеха в тайната на све¬щените обреди, те биха могли да ги използват, за да се опи¬тат да променят света, а това щеше да смути покоя на бо¬говете. Досега само кастата на жреците съхраняваше па¬метта на прадедите, която се предаваше устно, и всеки от тях се заклеваше, че ще пази в тайна наученото. Имаше и друг път: след дълги години на обучение можеха да бъдат разчетени буквите, които египтяните бяха разпространили по света. По този начин само най-подготвените - писарите и жреците - можеха да обменят знания.
Други култури бяха оставили под някаква форма следи в историята, но разчитането им беше толкова трудно, че никой освен жителите на тези страни не се опитваше да ги разгадае. Създаването на бибълското писмо обаче бе про¬менило нещата. С него би могъл да си служи всеки народ, независимо от езика, на който говори. Дори и самите гър¬ци, които обикновено отричаха всичко онова, което не бе сътворено в техните градове, тоя път бяха възприели би¬бълското писмо и често го използваха в търговските си сделки. И понеже нямаха равни на себе си в това да си присвояват всичко ново и непознато, вече бяха нарекли би¬бълското писмо с гръцката дума алфабетос.
Тайните, които древната цивилизация бе пазила векове наред, бяха изложени на опасността да излязат на бял свят. Сравнено с това, светотатството, което Илия бе извър¬шил - връщайки някой от другия бряг на реката на мърт¬вите, както египтяните често правеха, - беше без значение.
„Ще бъдем наказани, защото вече не умеем да пазим както трябва онова, което е свещено - помисли си жрецът. - Асирийците са пред вратата ни, ще прекосят долината и ще унищожат цивилизацията на нашите деди."
Щяха да унищожат и писмото. Жрецът знаеше, че вра¬гът не е дошъл тук случайно.
Това бе цената, която финикийците трябваше да платят. Боговете бяха предрешили всичко така, че никой да не се усъмни в тях: предадоха властта в ръцете на един градона¬чалник, загрижен повече за търговията, отколкото за вой¬ската; предизвикаха алчността на асирийците; направиха така, че да вали все по-рядко, и доведоха в града неверник. Скоро щеше да започне последната битка.
Акбар щеше да продължи да съществува и след това, но заплахата от бибълските букви завинаги щеше да бъде за¬личена от лицето на Земята. Жрецът грижливо избърса ка¬мъка, означаващ мястото, където преди много поколения някакъв чужд поклонник бе открил посоченото му от бого¬вете място и бе основал града. „Колко е красив", помисли си жрецът. Камъните бяха като боговете - корави и устой¬чиви, оцеляваха при всякакви условия, без да е нужно да се обяснява защо са тук. От уста на уста се предаваше пове¬рието, че центърът на света е отбелязан с камък, и като де¬те той бе решил да тръгне и да го търси. Бе обмислял то¬ва до тази година. Но когато видя асирийците в другия край на долината, разбра, че никога няма да осъществи мечтата си.
„Няма значение. На моето поколение се падна участта да бъде принесено в жертва, загдето е оскърбило боговете. В историята на света има неизбежни неща и ние трябва да ги приемем."
Обеща пред себе си да се подчини на боговете и да не се опитва да избегне войната.
„Може би краят на света не е далеч и вече няма как да избягваме стълкновенията, които стават все по-сериозни."
Жрецът взе жезъла в ръка и излезе от малкия храм. Бе уговорил да се срещне с коменданта на гарнизона в Акбар.
Малко преди да стигне до южната крепостна стена, до него се приближи Илия.
- Господ върна едно дете от царството на мъртвите -каза израилтянинът. - Градът повярва в силата ми.
- Момчето едва ли е било мъртво - отговори жрецът. -Случвало се е и преди: сърцето спира, но малко след това отново започва да тупти. Днес целият град говори за това, но утре хората ще си спомнят, че боговете са наблизо и могат да чуят това, което те казват. И тогава отново ще замлъкнат. Трябва да вървя, защото асирийците се готвят за битка.
- Послушай ме! След чудото, което стана снощи, оти¬дох да спя извън стените на града, защото се нуждаех от спокойствие. И тогава същият ангел, когото видях на вър¬ха на Петата планина, ми се яви отново и ми каза: „Акбар ще бъде разрушен от войната."
- Градовете не могат да бъдат разрушени - рече жре¬цът. — Те ще бъдат издигани отново и отново, седемдесет пъти по седем, тъй като боговете знаят защо са избрали местонахождението им и имат нужда от тях именно там, където са, а не другаде.
През това време при тях дойде градоначалникът заедно с група верни нему хора и попита израилтянина:
- Какво каза преди малко?
- Казах, че трябва да запазите мира - повтори Илия.
- Щом се страхуваш, връщай се там, откъдето си до¬шъл - отвърна сухо жрецът.
- Но Иезавел и царят все още търсят избягалите проро¬ци и той ще бъде убит - каза градоначалникът, след което се обърна към Илия. - Бих искал да ми разкажеш как успя да изкачиш Петата планина, без да бъдеш изгорен от не¬бесния огън.
Жрецът разбра, че трябва да прекъсне този разговор. Градоначалникът възнамеряваше да преговаря с асирийци¬те и щеше да се опита да използва за тази цел Илия.
- Не го слушай какво говори - рече той. - Вчера, когато го изправиха пред мен, за да бъде съден, го видях да плаче от страх.
- Плачех заради злото, което мислех, че съм причинил. Боя се само от Господа и от самия себе си. Не съм избягал от Израил, готов съм да се върна веднага щом Господ ми позволи. Ще премахна красивата ви принцеса и вярата на Израил ще се запази и след тая заплаха.
- Трябва да имаш много кораво сърце, за да устоиш на очарованието на Иезавел - подхвърли иронично градона¬чалникът.
- Но дори и да стане така, както казваш, ще изпратим в Израил някоя още по-красива жена, както сме правили и преди Иезавел.
Жрецът казваше истината. Преди двеста години една сидонска принцеса бе съблазнила Соломон, най-мъдрия от всички царе на Израил. Бе го накарала да издигне жертвеник на богинята Астарта и Соломон се бе подчинил. Пора¬ди това светотатство Господ бе изпратил срещу израилтяните войските на съседните народи и Соломон си бе навля¬къл Божието проклятие.
„Същото ще се случи и с Ахав, мъжа на Иезавел", по¬мисли си Илия. Когато удареше часът, Господ щеше да го накара да изпълни мисията си. Какъв смисъл имаше да разговаря с тези хора, които сега стояха пред него? Те бя¬ха също като онези, които бе видял да коленичат предиш¬ната вечер в дома на вдовицата и да славословят боговете от Петата планина. Традицията никога нямаше да им по¬зволи да мислят по друг начин.
- Жалко, че трябва да спазваме закона на гостоприемст¬вото - каза градоначалникът, който явно вече бе забравил призива на Илия за мир. - Ако този закон не съществува¬ше, щяхме да помогнем на Иезавел да премахне всички пророци.
- Не това е причината да пощадите живота ми. Знаете много добре, че съм ценна стока, а и не искате да отнеме¬те на Иезавел удоволствието да ме убие със собствените си ръце. От вчера обаче народът вярва, че имам чудодейни способности. Хората мислят, че съм се срещнал с боговете на върха на Петата планина. Ако зависеше от вас сами¬те, вие не бихте се поколебали да оскърбите боговете, но не искате да предизвикате гнева на жителите на Акбар.
Градоначалникът и жрецът не желаеха да слушат пове¬че думите на Илия и се отправиха към крепостните стени. Именно тогава жрецът реши да убие израилтянина при първия сгоден случай. Този човек, който по-рано беше са¬мо стока, сега се бе превърнал в заплаха.
Виждайки ги да се отдалечават, Илия изпадна в отчая¬ние. По какъв начин би могъл да служи на Господ? Отиде насред площада и викна:
- Чуй ме, народе на Акбар! Снощи се изкачих на Пета¬та планина и говорих с боговете, които живеят там. Кога¬то слязох долу, успях да върна едно дете от царството на мъртвите.
Хората започнаха да се събират около него - събитие¬то вече се бе разчуло из целия град. Градоначалникът и жрецът се спряха и решиха да се върнат, за да видят какво става. Израилтянският пророк твърдеше, че бил видял бо¬говете от Петата планина да се кланят на някакъв по-мо¬гъщ Бог.
- Ще наредя да бъде убит - каза жрецът.
- И тогава всички ще се разбунтуват срещу нас - от¬върна градоначалникът, понеже думите на чужденеца бяха в негов интерес. - По-добре да изчакаме той да допусне ня¬каква грешка.
- Преди да сляза от планината, боговете ми възложиха да помогна на градоначалника срещу асирийската запла¬ха! - продължи Илия. — Знам, че той е честен човек и ще се вслуша в думите ми. Но някои хора са заинтересувани от това да има война и те не ме допускат до него.
- Израилтянинът е свят човек - обърна се един старец към градоначалника. - Всеки, който дръзне да се изкачи на Петата планина, бива изгорен от небесния огън, а той оце¬ля и сега възкресява мъртвите.
Неколцина болни и недъгави започнаха да си проправят път през тълпата и доближавайки се до Илия, докосваха дрехите му и го молеха да ги излекува.
- Вместо да даваш съвети на градоначалника, лекувай болните - каза му жрецът. - Тогава ще повярваме, че бого¬вете от Петата планина наистина са на твоя страна.
Илия си спомни думите, които ангелът бе изрекъл пре¬дишната вечер: няма да му бъде позволено да върши пове¬че чудеса.
- Болните те молят за помощ - настоя жрецът. - Хай¬де, ние чакаме.
- Най-важното сега е да се опитаме да предотвратим войната, защото, ако не успеем да го сторим, ще има още повече недъгави и болни.
Градоначалникът прекъсна разговора:
- Илия ще дойде с нас. Той е бил осенен от божието вдъхновение.
Макар и да не вярваше, че на Петата планина живеят богове, градоначалникът се нуждаеше от съюзник, който да му помогне да убеди народа, че единственият изход е да се постигне мир с асирийците.
Докато вървяха към мястото на срещата с коменданта, жрецът подхвърли на Илия:
- Ти не вярваш в нищо от това, което каза.
- Вярвам, че единственият изход е мирът. Не вярвам, че върхът на тази планина е обитаван от богове. Бях там.
- И какво видя?
- Ангела Господен. Срещал го бях и по-рано на различ¬ни места, където съм бил - отвърна Илия. - Съществува само един Бог.
Жрецът се разсмя.
- Искаш да кажеш, че според теб същият бог, който до¬карва бурите, прави така, че да расте житото, въпреки че тези две неща са съвсем различни.
..- Виждаш ли в тоя миг Петата планина? - попита го Илия. - Откъдето и да я погледнеш, тя ще ти се стори съв¬сем различна, въпреки че е все същата планина. Така е и с всяко сътворено от Господа нещо, в което се долавят раз¬личните лица на един и същи Бог.
Изкачиха се на върха на крепостната стена, откъдето се виждаше разположеният в далечината вражески стан. На фона на пустеещата долина белите шатри се открояваха съвсем ясно.
Преди време финикийските стражи бяха разкрили при¬съствието на асирийци в долината - шпионите бяха при¬знали, че са дошли на разузнаване. Комендантът предложи да бъдат затворени и продадени като роби. Градоначални¬кът избра друга стратегия - реши да не предприема нищо. Беше уверен, че ако установи добри отношения с асирийците, ще може да осигури нов пазар за стъклените изделия, изработвани в Акбар. Дори и да се готвеха за война, асирийците знаеха, че малките градове винаги са на страната на победителите. В такъв случаи единственото, за което асирийските военачалници щяха да претендират, бе да ги пропуснат да минат през Акбар на път за Тир и Сидон. То¬ва бяха двата града, които съхраняваха богатствата и зна¬нието на неговия народ.
И тъй, асирийският патрул се бе установил на входа на долината, а след това постепенно започнаха да пристигат подкрепления. Жрецът твърдеше, че знае защо: в града имаше огромен кладенец, единственият в пустинята на много дни път. Ако асирийците наистина искаха да превзе¬мат Тир или Сидон, войските им щяха да имат нужда от та¬зи вода.
Към края на първия месец все още имаха сили да ги от¬блъснат. В края на втория месец лесно можеха да ги побе¬дят и да се споразумеят за достойното оттегляне на аси¬рийските воини.
Финикийците живееха в очакване на сражение, но вра¬гът не атакуваше. В края на петия месец все още можеха да спечелят битката. „Сигурно всеки момент ще ни нападнат, защото водните им запаси са се изчерпали", каза си градо¬началникът. Ето защо нареди на коменданта да обмисли как да отбранява града и да държи хората си в пълна бой¬на готовност в случая на неочаквана атака.
Но най-много го занимаваше мисълта как да бъде опа¬зен мирът.
Бе изминала половин година, а асирийската войска не помръдваше от стана си. Напрежението, което бе обхвана¬ло Акбар през първите седмици на обсадата, сега почти съвсем бе изчезнало. Хората се бяха върнали към нормал¬ния си начин на живот. Земеделците започнаха да излизат на полето, занаятчиите продължиха да правят вино, стък¬лени предмети и сапун, а търговците - да продават и купу¬ват стоки. Финикийците вярваха, че Акбар бе предпочел да не атакува врага, защото сблъсъкът би могъл да се избег¬не чрез преговори. Всички знаеха, че градоначалникът е из¬бран от боговете и че той ще вземе най-доброто решение.
Още когато Илия дойде в града, градоначалникът бе на¬редил да се пусне слух, че чужденецът носи със себе си проклятие, та ако войната стане неизбежна, да обвини при¬шълеца за това нещастие. Щеше да убеди жителите на Акбар, че след смъртта на израилтянина нещата ще се вър¬нат на мястото си. После щеше да заяви, че вече е твърде късно, за да отблъснат асирийците. Щеше да нареди да уби¬ят Илия, а на народа щеше да каже, че най-доброто разреше¬ние е мирът. Бе уверен, че търговците, които също желаеха мир, ще убедят останалите да приемат това предложение.
През всичките тези месеци той се беше борил срещу жреца и коменданта, които настояваха врагът да бъде ата¬куван незабавно. Но боговете от Петата планина винаги са били на негова страна. И сега, с чудото на възкресението, което Илия бе извършил предната вечер, той щеше да бъ¬де много по-полезен за градоначалника жив, отколкото мъртъв.
- Защо сте довели този чужденец? - попита комендан¬тът.
- Той бе осенен от боговете и ще ни помогне да наме¬рим най-добрия изход - отвърна градоначалникът, след ко¬ето бързо промени темата на разговора. - Изглежда, че днес броят на шатрите се е увеличил. - Утре ще се увеличи още повече - каза комендантът. -Ако ги бяхме нападнали, когато бяха само един патрул, те може би нямаше да се върнат повече тук.
- Лъжеш се, поне един от тях щеше да успее да избяга и другите щяха да се върнат, за да си отмъстят.
- Когато отлагаме беритбата, плодовете изгниват -настоя комендантът. - А когато отлагаме проблемите, те стават още по-големи.
Градоначалникът заяви, че във Финикия почти три века царува мир и народът се гордее с това. Какво биха казали идните поколения, ако той сложеше край на този разцвет в страната?
- Намери пратеник, който да преговаря с тях - каза Илия. - Най-добрият воин е този, който успее да превърне врага в приятел.
- Но ние не знаем какво точно искат те. Не знаем дори дали искат да превземат града ни. Как бихме могли да пре¬говаряме с тях?
- Заплахата е очевидна. Никоя войска не си губи време¬то в маневри далеч от страната си.
Всеки ден пристигаха нови воини и градоначалникът из¬числяваше количеството вода, необходимо за всички тези хора. Не бе далеч денят, в който градът щеше да се окаже съвсем беззащитен пред неприятелската войска.
- Можем ли да ги нападнем сега? - попита жрецът ко¬менданта.
- Да, можем. Ще изгубим много мъже, но градът ще бъде спасен. Необходимо е обаче незабавно да вземем ре¬шение.
- Не трябва да правим това - обърна се Илия към гра¬доначалника. - Боговете от Петата планина ми казаха, че все още имаме време да потърсим мирно разрешение.
Макар и да бе чул разговора между жреца и израилтянина, градоначалникът се престори, че вярва на думите на Илия. На него му беше все едно дали Сидон и Тир ще бъ¬дат управлявани от финикийци, от ханаанци или от асирийци. Най-важното бе Акбар да продължи да продава стоки¬те си.
- Ще ги нападнем - настоя жрецът.
- Нека да изчакаме още един ден - предложи градона¬чалникът. - Може пък нещата да се разрешат.
Искаше да обмисли как най-добре да се справи с асирийската заплаха. Слезе от крепостната стена и се отправи към двореца, като помоли израилтянина да го придружи.
По пътя се загледа в хората наоколо. Пастирите изкар¬ваха овцете в планината, земеделците отиваха на нивите си, където щяха да се опитат да изтръгнат от сухата земя някакво препитание за себе си и за семействата си. Воини¬те се обучаваха с копия, а някои току-що пристигнали тър¬говци подреждаха стоката си на площада. Колкото и неве¬роятно да му се струваше, асирийците не бяха затворили пътя, който пресичаше долината, и търговците продължа¬ваха да се придвижват заедно с товарите си и да плащат на града такса за ползването на пътя.
- След като вече разполагат с такава голяма войска, за¬що не са затворили пътя? - полюбопитства Илия.
- Асирийската империя се нуждае от продуктите, кои¬то се намират на корабите в пристанищата на Сидон и Тир -отвърна градоначалникът. - Ако търговците се почувстват в опасност, снабдяването с тези продукти ще секне и по¬следствията ще бъдат по-тежки от евентуално поражение на бойното поле. Сигурно има начин войната да бъде из¬бегната.
- Да, има - каза Илия. - Можем да им продаваме вода, когато започнат да се нуждаят от нея.
Градоначалникът нищо не отговори. Даваше си обаче сметка, че би могъл да използва израилтянина като оръжие срещу тези, които искаха война. Пророкът се бе изкачил на върха на Петата планина, бе дръзнал да предизвика бого¬вете. Ако жрецът продължеше да настоява да нападнат аси¬рийците, единствен Илия можеше да му се противопоста¬ви. Градоначалникът предложи на израилтянина да се раз¬ходят и да си поговорят.
Жрецът остана на крепостната стена, откъдето наблю¬даваше врага.
- Какво могат да сторят боговете, за да спрат нашест¬вениците? - попита го комендантът.
- Всеки ден правя жертвоприношения в подножието на Петата планина и ги моля да ни изпратят по-смел пълководец.
- Би трябвало и ние да постъпим като Иезавел и да из¬бием пророците. Някакъв си израилтянин, който до вчера беше осъден на смърт, днес е използван от градоначални¬ка, за да убеди хората да запазят мира.
Комендантът гледаше към планината.
- Можем да наредим Илия да бъде убит, а аз с помощ¬та на воините си ще сваля от власт градоначалника.
- Ще заповядам да убият Илия - отвърна жрецът. -Колкото до градоначалника, нищо не можем да сторим. Неговите деди са на власт от много поколения. Дядо му ни е управлявал, след това е предал божествената власт на ба¬ща му, от когото той я наследи.
- Как е възможно някаква традиция да ни попречи да възложим управлението на по-способен човек?
- Традициите съществуват, за да поддържат реда. Ако започнем да ги променяме, ще настъпи краят на света.
Жрецът погледна наоколо. Небето и земята, планините и долината, всяко нещо изпълняваше това, което бе напи¬сано за него. Понякога земята трепереше, друг път - както се бе случило и сега - минаваше много време, без да зава¬ли дъжд. Но всяка звезда стоеше на мястото си, а слънце¬то не бе паднало върху главите на хората. И всичко това продължаваше, защото от времето на Потопа хората бяха разбрали, че е невъзможно да бъде променян редът, уста¬новен от Сътворението.
В миналото не съществувало нищо друго освен Петата планина. Хора и богове живеели заедно, разхождали се из Райските градини, разговаряли помежду си, смеели се. Ала човешките същества съгрешили и боговете ги прогонили завинаги оттам. И понеже нямало къде да ги изпратят, ре¬шили да създадат Земята около Петата планина, за да ги захвърлят после там, да ги наблюдават постоянно и вина¬ги да им напомнят, че са много по-нисши от обитателите на Петата планина.
Погрижили се все пак да оставят вратичка - ако човеш¬кият род върви по правия път, накрая ще се върне на върха на планината. И за да не бъде забравяна тази възможност, боговете натоварили жреците и управниците да я поддър¬жат жива във въображението на хората.
У всички народи съществуваше поверието, че ако бого¬помазаните родове бъдат отстранени от властта, това ще има тежки последици. Вече никой не си спомняше защо точно тези семейства са били избрани, но всички знаеха, че те имат някакво родство с боговете. Акбар съществуваше от стотици години и винаги бе управляван от предците на сегашния градоначалник. Градът много пъти бе превземан, бе в ръцете на потисници и варвари, но с течение на време¬то нашествениците си отиваха или пък бяха изтласквани. Така старият ред се възстановяваше и хората се връщаха към предишния си начин на живот.
Главното задължение на жреците беше да поддържат този ред: светът имаше своя съдба и се управляваше от за¬кони. Отминали бяха времената, когато хората се опитва¬ха да разберат боговете. Сега бе настъпила епоха, в която те бяха длъжни да ги уважават и да изпълняват всичко, ко¬ето боговете искаха от тях. Защото боговете бяха каприз¬ни и лесно се гневяха.
Ако не се спазваха ритуалите, свързани с прибирането на реколтата, земята нямаше да дава плодове. Ако пропус¬неха някои жертвоприношения, в града щяха да пламнат смъртоносни болести. А ако богът на времето отново бъ¬деше предизвикан, той можеше да направи така, че житото и хората да спрат да растат.
- Погледни Петата планина - каза жрецът на комендан¬та. - От върха й боговете управляват долината и ни закри¬лят. Те са решили Акбар да съществува вечно. Чужденецът ще бъде убит или пък ще се върне в своята земя. Градона¬чалникът някой ден ще изчезне от тоя свят и синът му ще бъде по-мъдър от него. Това, което изживяваме сега, е пре¬ходно.
- Трябва да дадем властта на друг човек - настоя ко¬мендантът. - Ако сегашният градоначалник продължи да ни управлява, ще бъдем унищожени.
Жрецът знаеше, че боговете искат точно това, за да пре¬махнат заплахата, идваща от бибълското писмо, но нищо не каза. Дори се зарадва - за пореден път бе установил, че волно или неволно управниците винаги следват съдбата на Вселената.
Докато се разхождаха из града, Илия изложи плановете си за мир пред градоначалника и бе назначен за негов по¬мощник. Когато пристигнаха на площада, други болни се приближиха до него, ала той им каза, че боговете от Пета¬та планина са му забранили да лекува. В късния следобед се върна при вдовицата. Детето играеше на улицата и Илия благодари на Бога, че го е избрал, за да стори това чудо.
Жената го чакаше за вечеря. Той се изненада, като видя бутилка вино на масата.
- Хората донесоха подаръци, за да ти се отблагодарят -рече тя. - А аз те моля да ме извиниш за моята несправед¬ливост.
- Каква несправедливост? - учуди се Илия. - Нима не виждаш, че всичко това е проява на Божията воля?
Вдовицата се усмихна: очите й блестяха и той едва се¬га забеляза, че е много красива. Беше поне с десет години по-възрастна от него, но той изпитваше дълбока нежност към нея. Не бе свикнал с това чувство и то го изплаши. Спомни си за очите на Иезавел и за молбата, която бе от¬правил към Бог на излизане от двореца на Ахав - да си взе¬ме жена от Ливан.
- Животът ми беше ненужен, но поне имам сина си. И хората ще запомнят това, което се случи с него, защото той се върна от царството на мъртвите - каза тя.
- Животът ти не е ненужен. Аз дойдох в Акбар, защото Господ така ми нареди, и ти ме прие в дома си. Сигурен съм, че ако един ден хората си спомнят случилото се със сина ти, ще си спомнят и за теб. 
Жената наля вино в две чаши и двамата вдигнаха на¬здравица за слънцето, което залязваше, и за звездите на не¬бето.
- Ти дойде от далечна страна, следвайки поличбите на някакъв Бог, когото аз не познавах, но сега той стана и мой Бог. Синът ми също се завърна от една много далечна зе¬мя и ще разказва тази хубава история на внуците си. Жре¬ците ще запомнят думите ти и ще ги предадат на идните поколения.
...Благодарение на паметта на жреците градовете узна¬ваха за своето минало, за завоеванията си, за древните бо¬гове, за воините, защитавали земята с кръвта си. Макар се¬га да съществуваха и други начини миналото да бъде за¬помнено, жителите на Акбар вярваха единствено на памет¬та на жреците. Защото всеки може да напише каквото си поиска, ала никой не би си спомнил за нещо, ако то наис¬тина не е съществувало.
- Какво бих могла да разкажа аз самата? - продължи жената, като напълни отново чашата, която Илия бързо бе пресушил. - Нямам нито силата, нито хубостта на Иезавел. Животът ми не е по-различен от живота на останали¬те жени. Бяха ми отредили съпруг още докато бях дете. Когато пораснах, вършех домакинската си работа, спазвах обредите в светите дни, а мъжът ми винаги бе зает с нещо друго. Докато беше жив, никога не сме разговаряли за не¬що важно. Той живееше само с мисълта за търговията си, а аз се грижех за дома ни и така изминаха най-хубавите го¬дини от живота ни... Единственото, което ми остана след смъртта му, бе мизерията и възпитанието на сина ми. Ко¬гато той порасне, ще кръстосва моретата и аз вече никому не ще съм нужна. Не изпитвам нито омраза, нито обида, само усещам своята безполезност.
Илия си на тя още една чаша. Започваше да му харесва да бъде с тази жена и това изпълни сърцето му с тревога. Любовта за него бе по-страшно преживяване от това да стои пред някой от войниците на Ахав с насочена към сърцето му стрела. Ако стрелата го улучеше, щеше да умре и Бог щеше да се погрижи за останалото. Но ако го ранеше любовта, той самият трябваше да понесе последствията.
„Толкова много исках да срещна любовта", помисли си Илия. А сега, когато тя бе пред него — защото това без ни* какво съмнение беше тя, стига да не бягаше от нея, - един¬ственото му желание бе колкото се може по-бързо да я забрави.
Върна се в мислите си към деня, когато бе пристигнал в Акбар след изгнанието на брега на Хорат. Беше толкова изморен и жаден, че си спомняше само за мига, в който от¬ново бе дошъл на себе си и я бе видял да навлажнява уст¬ните му с капки вода. Лицето му беше съвсем близо до нейното - никога през живота си не се бе озовавал толко¬ва близо до жена. Бе забелязал, че очите й са зелени като на Иезавел, но блясъкът им бе различен. И сякаш в тях виждаше отразени кедровите дървета, морето, за което толкова бе мечтал и което не познаваше, а също и - но как бе възможно? - своята собствена душа.
„Колко бих искал да й го кажа! - помисли си той. - Но не знам как. По-лесно е да говоря за обичта си към Бога."
Илия отпи още вино. Жената забеляза, че е казала не¬що, което сигурно не му бе харесало, и реши да промени темата на разговора.
- Ти изкачи ли се на Петата планина? - запита го тя.
Той кимна.
Би искала да го попита какво е видял там горе и как е успял да се спаси от небесния огън, но на него като че ли не му се говореше.
„Той е пророк и вижда това, което става в сърцето ми", каза си тя.
Откакто израилтянинът се бе появил в живота й, всичко се бе променило. Дори и бедността понасяше по-лесно, за¬щото този чужденец бе събудил у нея непознато досега чувство - любов. Когато синът й се разболя, тя трябваше да се пребори с всички съседи, за да продължи Илия да жи¬вее у тях.
Знаеше, че за него Господ има много по-голямо значение от всичко, което ставаше под небето. Бе осъзнала, че това е невъзможна мечта. Мъжът пред нея всеки момент можеше да си тръгне и да пролее кръвта на Иезавел, без никога да се завърне и да разкаже за случилото се.
Въпреки това тя продължаваше да го обича, защото за пръв път в живота си бе познала свободата. Можеше да го обича, без той никога да узнае. Не се нуждаеше от негово¬то позволение, за да чувства колко й липсва, когато го ня¬ма. Можеше да мисли за него по цял ден, да го чака за ве¬черя и да се тревожи за това, което другите вероятно кро¬яха срещу чужденеца.
Свободата означава да чувстваш това, което сърцето ти силно желае, независимо от мнението на околните. Же¬ната вече се бе преборила с приятели и съседи чужденецът да остане в дома й, нямаше защо да се бори със самата се¬бе си.
Илия пийна още малко вино, извини се и се прибра в стаята си. Тя излезе да се порадва на детето си, което игра¬еше пред къщата, и реши да се поразходи.
Чувстваше се свободна, защото любовта освобождава.

Илия стоя дълго, забил поглед в стената на стаята си. Накрая реши да повика своя ангел.
- Душата ми е в опасност - каза му той.
Ангелът мълчеше, Илия се почуди дали да продължи разговора, но вече беше късно: не биваше да вика ангела без причина...
- Когато съм с тая жена, не се чувствам добре.
- Напротив - отвърна ангелът. - И точно това те при¬теснява. Защото можеш да се влюбиш в нея.
Илия се засрами, тъй като ангелът добре познаваше ду¬шата му.
- Любовта е опасна - каза той.
- Да, много - отговори ангелът. - И какво от това? След тези думи изчезна.
Съмненията, които измъчваха душата му, бяха чужди на неговия ангел. Да, Илия познаваше любовта - бе видял царят на Израил да се отрича от Господа заради Иезавел, принцесата на Сидон, която бе завладяла сърцето му. Спо¬ред преданията цар Соломон бе изгубил трона си заради някаква чужденка. Цар Давид бе изпратил на сигурна смърт един от най- добрите си приятели, защото се бе влю¬бил в жена му. Заради Далила Самсон бе пленен, а очите му бяха извадени от филистимците.
Разбира се, че познаваше любовта! Историята бе пълна с трагични примери. Макар и да не бе чел Светото писа¬ние, бе видял как приятелите му и техните приятели по це¬ли нощи чезнат в страдания и надежди. Ако Илия имаше жена в Израил, едва ли би послушал Господ да напусне града и сега сигурно щеше да е мъртъв.
„Започвам безсмислена битка - рече си той. - В тази битка ще победи любовта и аз ще обичам тази жена до края на дните си. Господи, изпрати ме обратно в Израил, за да не бъда принуден да й кажа това, което чувствам. Защо¬то тя не ме обича и ще ми отвърне, че сърцето й е погре¬бано заедно с тялото на нейния геройски загинал съпруг."
На другия ден Илия отново срещна коменданта. От не¬го научи, че са били вдигнати още няколко шатри.
- Какво е съотношението на силите в момента? - попи¬та го той.
- Няма да дам подобни сведения на врага на Иезавел.
- Аз съм съветник на градоначалника - отвърна Илия. -Вчера следобед той ме назначи за свой помощник. На теб ти е било съобщено за това и сега си длъжен да ми дадеш отговор.
Комендантът изпита неудържимо желание да убие Илия начаса, но вместо това отговори:
-	На всеки от нашите воини се падат по двама асирийци. Илия знаеше, че врагът се нуждае от значително по-многочислена армия, за да победи, и каза: 
- В такъв случай наближава най-подходящият момент за започване на преговори. Те ще си дадат сметка, че про¬явяваме благородство, и ще сключим мир при много доб¬ри условия. На всеки пълководец му е известно, че за да бъде превзет един град, са необходими пет нападателя сре¬щу всеки защитник.
- Те ще станат толкова, ако не ги атакуваме сега.
- Макар и да разполагат с достатъчно продоволствия, водата няма да им стигне. И тогава ще настъпи моментът да преговарят с нашите пратеници.
- А кога ще дойде този момент?
- Ще изчакаме броят на асирийските воини да нарасне още малко. Когато положението при тях стане непоноси¬мо, те ще бъдат принудени да ни нападнат. Но при съотно¬шение трима или четирима срещу всеки от нашите те зна¬ят много добре, че ще бъдат разбити. Точно тогава прате¬ниците ни ще им предложат мир, свободно преминаване през земите ни и вода. Това е планът на градоначалника.
Комендантът не каза нищо и чужденецът си тръгна. Дори и Илия да бъде убит, градоначалникът сигурно ще настоява на своето. Комендантът се закле пред самия себе си да убие градоначалника, ако нещата стигнат дотам, а след това да се самоубие, за да не бъде свидетел на гнева на боговете.
В никакъв случай нямаше да позволи народът му да бъ¬де предаден заради някакви пари.
- Върни ме в земята на Израил, Господи - молеше се Илия всеки следобед, вървейки из долината. - Не позволя¬вай сърцето ми да бъде пленено и да остане завинаги в Акбар.
И подобно на пророците, които бе виждал като дете, за¬почна да се удря с бич всеки път, когато помислеше за вдо¬вицата. Гърбът му се разрани и цели два дни той изпадна в трескаво бълнуване. Когато се събуди, първото нещо, кое¬то съзря, бе лицето й. Тя лекуваше раните му, като ги ма¬жеше с мехлем и зехтин. И тъй като нямаше сили да сли¬за в трапезарията, тя му носеше храна в стаята.
След като се оправи, Илия отново тръгна из долината.
- Върни ме обратно в земята на Израил, Господи - по¬втаряше той. - Сърцето ми вече е в плен на Акбар, но тя¬лото ми все още може да тръгне на път.
Появи се един ангел. Не беше Ангелът Господен, кого¬то той бе видял на върха на планината, а този, който бде¬ше над него и с чийто глас бе свикнал.
- Господ чува молбите на хората, които искат да забра¬вят омразата, но е глух за тези, които искат да избягат от любовта.
Всяка вечер тримата се хранеха заедно. И както Господ бе обещал, брашното в делвата не свършваше, нито пък дървеното масло в гърнето.
Рядко разговаряха, докато вечеряха, ала веднъж момче¬то попита:
- Какво значи пророк?
- Човек, който продължава да чува същите онези гласо¬ве, които е чувал като дете. И все още вярва в тях. По тоя начин може да узнае какво мислят ангелите.
- Знам за какво говориш - каза детето. - Аз имам при¬ятели, които никой освен мен не може да види.
- Никога не ги забравяй, дори и възрастните да твър¬дят, че това е глупост. Така ти винаги ще знаеш какво иска Бог.
- И ще виждам бъдещето като гадателите на Вавилон -рече момчето.
- Пророците не виждат бъдещето. Те само предават ду¬мите, които Господ им внушава в настоящето. Аз самият също не знам кога ще се завърна в моята страна. Той няма да ми каже, преди да настъпи моментът.
Очите на жената помръкнаха. Да, някой ден той щеше да замине.
Илия вече не призоваваше Господа. Беше решил да от¬веде със себе си вдовицата и сина й, когато дойде време да напусне Акбар. Не искаше да им казва нищо, преди да уда¬ри часът.
Възможно бе тя да не иска да тръгне. Възможно бе до¬ри да не е забелязала чувствата му. Та нали и на него самия му трябваше доста време, за да разбере. Той щеше да се посвети изцяло на прогонването на Иезавел и на възстано¬вяването на Израил. Умът му щеше да е твърде зает, за да мисли за любов.
Господ е Пастир мой - изрече той, спомняйки си за ед¬на стара молитва, отправена от цар Давид. - Той подкрепя душата ми и ме води на тихи води.
„И няма да позволи животът ми да изгуби смисъл", до¬върши със собствени думи Илия.
Един следобед Илия се върна вкъщи по-рано от обикно¬вено и завари вдовицата седнала на прага на вратата.
- Какво правиш?
- Няма какво да правя - отвърна тя.
- Тогава се научи на нещо. Напоследък много хора се отказаха да живеят. Не се отегчават, не плачат, просто сто¬ят в очакване да мине времето. Те не приеха предизвика¬телствата на живота и животът повече не им отправя пред¬извикателства. Ти рискуваш да станеш като тях. Съпротив¬лявай се, посрещни смело това, което ти поднася животът, не се отказвай.
- Животът ми отново придоби смисъл - рече тя, като сведе очи. - Откакто ти пристигна.
За частица от секундата той усети, че би могъл да излее сърцето си пред нея. Но реши да не рискува - тя сигурно имаше предвид нещо друго.
- Започни да вършиш нещо - каза той, за да промени темата. - Така времето ще ти бъде съюзник, а не враг.
- Какво бих могла да науча? Илия се замисли.
- Бибълското писмо. Ще ти бъде от полза, ако някой ден решиш да пътуваш.
Жената реши да се посвети телом и духом на това зани¬мание. Никога не бе мислила да напуска Акбар, но думите му я накараха да предположи, че той може би възнамерява да я отведе със себе си.
И тя отново се почувства свободна. Отново започна да става в тъмни зори и да се усмихва, когато върви по ули¬ците на града.
- Илия все още е жив - каза комендантът на жреца два месеца по-късно. - Ти не успя да организираш убийство¬то му.
- Няма нито един мъж в Акбар, който да иска да изпъл¬ни тази мисия. Израилтянинът утешава болните, посещава затворниците, храни гладните. Когато трябва да бъде раз¬решен спор между съседи, прибягват до него и всички при¬емат това, което той отсъжда, защото е справедливо. Гра¬доначалникът го използва, за да увеличи собствената си популярност, но никой не си дава сметка за това.
- Търговците не искат война. Ако градоначалникът ста¬не дотолкова популярен, че да успее да убеди народа в пре¬димствата на мира, никога няма да можем да изгоним аси-рийците оттук. Илия трябва да бъде убит незабавно.
Жрецът посочи Петата планина, чийто връх както вина¬ги бе забулен в облаци.
- Боговете няма да позволят страната ни да бъде уни¬щожена от чужда сила. Те ще ни пратят поличба. Нещо ще се случи и ние ще се възползваме от предоставената ни възможност.
- Какво ще се случи?
- Не знам. Но ще следя внимателно поличбите. Недей да съобщаваш повече точния брой на асирийските воини. Когато те попитат, отговаряй, че съотношението на на¬шествениците е четири към един. А през това време про¬дължавай да обучаваш войската си.
- Но защо да го правя? Ако съотношението стане пет към един, сме загубени.
- Нищо подобно: тогава силите ще бъдат равни. И ко¬гато започне битката, ти няма да се сражаваш срещу малочислен неприятел и никой няма да те помисли за страхли¬вец, който се възползва от това, че врагът му е по-слаб. Войската на Акбар ще влезе в бой с противник, който ще бъде също толкова могъщ, и ще го победи, защото страте¬гията на нейния пълководец е по-добра.
Тези думи поласкаха самолюбието на коменданта и той прие предложението. От този ден започна да крие сведени¬ята от градоначалника и от Илия.
Изминаха още два месеца и една сутрин броят на асирийските воини надвиши петкратно този на защитниците на Акбар. Врагът можеше да атакува всеки момент.
От известно време Илия подозираше, че комендантът лъже относно силата на неприятеля, но това беше в негова полза. Когато нещата достигнеха до критичната си точка, щеше да му е по-лесно да убеди населението на града, че единственият изход е мирът.
Размишляваше върху това, докато вървеше към площа¬да, където веднъж на седем дни помагаше на жителите на Акбар да разрешат споровете помежду си. Обикновено ставаше дума за незначителни неща: скарвания между съ¬седи, старци, които отказваха да си плащат данъците, тър¬говци, които смятаха, че са били излъгани в сделките...
Градоначалникът също бе тук. Имаше навика да идва понякога, за да види как Илия раздава правосъдие. Вече ня¬маше и следа от неприязънта, която изпитваше към него в началото. Бе открил, че израилтянинът е мъдър човек, кой¬то се старае да разреши проблемите още преди да са из¬никнали, макар и да не вярваше в духовното и да се боеше от смъртта. В много случаи градоначалникът бе използвал властта си, за да придаде на решенията на Илия силата на закони. Понякога не беше съгласен с присъдите му, но с те¬чение на времето разбираше, че израилтянинът е бил прав.
Акбар се превръщаше в един от най-добре организира¬ните финикийски градове. Градоначалникът бе създал една по-справедлива система на облагане с данъци и бе благо¬устроил улиците на града. Освен това умееше разумно да разпределя печалбите от таксата върху стоките. По едно време Илия бе поискал от него да забрани на народа да пие вино и бира, тъй като повечето от случаите, в които му се налагаше да се произнесе, бяха свързани с побоища от страна на пияни. Градоначалникът му бе казал, че е нор¬мално да се случват такива неща в един голям град. Тради¬цията гласеше, че боговете са доволни, когато хората се за¬бавляват в края на деня, след усилна работа, и затова за¬крилят пияните.
А и областта бе прочута с това, че тук се произвеждаше едно от най-хубавите вина в света. Ако собствените й жи¬тели не вкусваха от напитката, чужденците щяха да се усъмнят в качествата й. Илия прие решението на градона¬чалника и накрая се съгласи, че когато хората са весели, ра¬ботят по-добре.
- Не е необходимо да хвърляш толкова усилия - каза му един ден градоначалникът, като видя, че Илия се при¬готвя за работа. - Достатъчно е като мой помощник в уп¬равлението да ми даваш съвети.
- Тъгувам по родината си и искам да се върна там. Ко¬гато съм зает с нещо, се чувствам полезен и забравям, че съм чужденец - отвърна той.
„А и така успявам да обуздая любовта си към нея", по¬мисли си Илия.
Когато съдеха някого на площада, скамейките винаги бяха пълни с хора. И тоя ден започнаха да пристигат стар¬ци, които вече не можеха да работят на полето и идваха, за да ръкопляскат или пък да изразят несъгласие с присъдите на Илия. Други бяха пряко засегнати от проблемите, кои¬то щяха да бъдат разглеждани, било защото бяха станали жертва, било защото щяха да имат полза от решението. Идваха също много жени и деца, които нямаха друга рабо¬та и искаха да си запълват времето.
Илия започна да разглежда възникналите проблеми.
Първият случай бе следният: един пастир бе сънувал, че близо до египетските пирамиди има скрито съкровище, и му трябваха пари, за да стигне дотам. Илия никога не бе ходил в Египет, но знаеше, че е много далеч. Отговори на пастира, че съгражданите му трудно биха се съгласили да му набавят тези средства, но ако той самият е готов да продаде овцете си и да плати цената на своя сън, сигурно ще открие това, което търси.
След това излезе някаква жена и каза, че иска да научи тайните на израилтянските магии. Илия й обясни, че не е магьосник, а само пророк.
И тъкмо когато се опитваше да намери приемливо раз¬решение за случая, в който някакъв земеделец проклел же¬ната на друг, един воин си проправи път през множеството и се обърна към градоначалника.
- Нашият патрул успя да залови вражески шпионин! -изрече новодошлият, плувнал в пот. - И сега го водят на¬сам!
Тълпата се раздвижи неспокойно - за пръв път щеше да присъства на подобен процес.
- Смърт! - изкрещя някой. - Смърт на враговете!
Всички присъстващи одобриха с викове предложението. За миг новината обиколи целия град и площадът се изпъл¬ни с хора. На Илия му бе много трудно да издаде присъди за останалите случаи, тъй като често бе прекъсван с настоявания чужденецът по-скоро да бъде изправен пред тях.
- Не съм аз този, който трябва да го съди, а властите на Акбар - отвръщаше той.
- Какво търсят тук асирийците? - питаше някой. - Не виждат ли, че живеем в мир от много поколения насам!
- Защо искат водата ни? Защо заплашват града ни? -крещеше друг.
През последните месеци никой не се осмеляваше да спомене публично за присъствието на врага. И въпреки че всички виждаха как на хоризонта изникват все повече шат¬ри, въпреки че търговците настояваха да бъдат започнати преговори за мир, народът на Акбар не искаше да повярва в заплахата от чуждо нашествие. Като се изключат редките набези на малобройни племена, които бързо биваха от¬блъснати, войните съществуваха само в паметта на жреци¬те. Те споменаваха за народа на някаква страна, наричана Египет, която разполагала с много коне и бойни колесни¬ци, а боговете й имали външността на животни. Но всичко това се бе случило много отдавна и Египет вече не беше между силните държави, а воините с тъмна кожа, говоре¬щи на странен език, се бяха върнали в родната си земя. Се¬га жителите на Тир и Сидон владееха моретата и разпрости¬раха империята си по света. Макар и да бяха опитни вои¬ни, те бяха открили нов начин на воюване - търговията.
- Защо всички са толкова нервни? - обърна се градона¬чалникът към Илия.
- Защото разбират, че нещо се е променило. И ти, и аз знаем, че отсега нататък асирийците могат да атакуват всеки момент. И ти, и аз знаем, че комендантът лъже за броя на вражеската войска.
- Да не е луд да каже на някого истината! Нали по тоя начин ще всее паника!
- Всеки човек усеща кога е в опасност и започва да ре¬агира по странен начин, да предчувства, да долавя нещо във въздуха. И започва да се самозаблуждава, защото мис¬ли, че няма да може да се справи с положението. Те също се самозалъгваха досега, но винаги идва момент, в който трябва да застанем лице в лице с истината.
Пристигна жрецът и нареди:
- Трябва да отидем в двореца и да свикаме Съвета на Акбар. Комендантът вече тръгна натам.
- Не прави това - каза тихо Илия на градоначалника. -Те ще те принудят да сториш нещо, което не искаш.
- Хайде да вървим - настоя жрецът. - Хванали са един шпионин и трябва да вземем спешни мерки.
- Съди го пред народа - подшушна Илия на градона¬чалника. - Хората ще застанат на твоя страна, защото ис¬кат мир, въпреки че сега говорят за война.
- Доведете тук този човек! - заповяда градоначалникът, при което множеството нададе радостни възгласи: то също щеше да присъства на Съвета.
- Не можем да го съдим тук! - рече жрецът. - Въпро¬сът е деликатен и трябва да го решим на спокойствие. Чуха се викове и дюдюкания в знак на протест.
- Доведете го тук - повтори градоначалникът. - Той ще бъде съден на този площад, пред народа. Щом се трудим всички заедно, за да превърнем Акбар в цветущ град, заед¬но ще разискваме това, което ни заплашва.
Решението бе посрещнато с ръкопляскания. Появиха се група финикийски войници, които влачеха полугол мъж, целият о кървавен. Изглежда, че доста го бяха били, преди да го доведат тук.
Множеството спря да шуми. Тежка тишина се възцари над скамейките. Чуваха се само грухтенето на прасетата и виковете на децата, които играеха на другия край на пло¬щада.
- Защо сте се отнесли така с пленника? - извика градо¬началникът.
- Той се съпротивляваше - отвърна един от стражите. -Твърдеше, че не бил шпионин, а бил дошъл тук, за да го¬вори с вас.
Градоначалникът нареди да донесат три стола от дворе¬ца, в който живееше. Подчинените му донесоха и плаща на Справедливостта, който той намяташе винаги когато се събираше Съветът на Акбар.
Той и жрецът седнаха. Третият стол беше за комендан¬та, който още не беше пристигнал.
- Откривам Съвета на Акбар. Нека старейшините се . приближат.
Няколко възрастни мъже ги наобиколиха и застанаха в полукръг зад тях. Това бе Съветът на старейшините. Навре¬мето тяхното мнение бе зачитано, а решенията им - изпъл¬нявани. В днешно време обаче този съвет имаше само представителна роля. Старейшините бяха тук, за да се съ¬гласят с това, което реши управляващият на Акбар.
След като бе отправена обичайната молитва към бого¬вете от Петата планина и бяха изредени имената на някои древни герои, градоначалникът се обърна към пленника.
-	Какво искаш от нас? - попита го той.
Мъжът не отговори. Гледаше го така, сякаш е равен нему.
- Какво искаш от нас? - повтори градоначалникът. Жрецът го докосна по ръката.
- Трябва ни преводач. Той не говори нашия език.
Заповедта бе дадена и един от стражите отиде да потър¬си някакъв търговец, който можел да послужи за преводач. Търговците никога не присъстваха, когато Илия произна¬сяше присъдите си, тъй като бяха заети със сделки или пък пресмятаха печалбите.
Докато чакаха, жрецът прошушна:
- Били са пленника, защото ги е страх. Остави ме да водя процеса и нищо не казвай. Паниката прави хората аг¬ресивни и ако не им наложим властта си, може да изгубим контрол над положението.
Градоначалникът нищо не отговори. Той също се бе поддал на страха. Потърси с очи Илия, но от мястото, къ¬дето бе седнал, не успя да го съзре.
Пристигна търговецът, когото стражите водеха насила. Той започна да протестира пред съда, че му губят времето, когато го чакаха толкова много неща за разрешаване. Ала жрецът го изгледа строго и му заповяда да престане да се оплаква и да превежда разговора.
- Какво търсиш тук? - запита отново градоначалникът.
- Не съм шпионин - отвърна мъжът. - Аз съм един от военачалниците. Дойдох да разговарям с теб.
След като думите му бяха преведени, присъстващите, които до този момент мълчаха, започнаха да крещят. Каз¬ваха, че той лъже, и искаха незабавно да бъде осъден на смърт.
Жрецът помоли за тишина и се обърна към пленника:
- За какво искаш да разговаряш?
- Известно ни е, че градоначалникът е мъдър човек -отговори асириецът. - Не искаме да разрушаваме града, нас ни интересуват само Тир и Сидон. Но Акбар е разполо¬жен по средата на пътя и владее долината. Ако се наложи да се бием с вас, ще изгубим време и хора. Затова ви пред¬лагам да се споразумеем.
„Този човек казва истината - помисли си Илия. Бе забе¬лязал, че той самият е обграден от група войници, които не позволяваха на градоначалника да го види. - Той разсъжда¬ва като нас. Господ стори чудо й ще сложи край на това
опасно положение."
Жрецът стана и викна към народа:
- Виждате ли? Те искат да ни унищожат, без да влизат в бой!
- Продължавай - каза градоначалникът на асириеца. Жрецът обаче се намеси за втори път.
- Нашият градоначалник е добър човек и не иска да се пролива кръв. Но ние сме във война и подсъдимият, който стои пред вас, е наш враг!
- Така е! - извика някой от присъстващите.
Илия разбра къде е сгрешил. Жрецът печелеше множест¬вото на своя страна, докато градоначалникът се стремеше единствено да произнесе справедлива присъда. Опита се да се доближи до него, но бе изблъскай. Един от войниците го хвана здраво за ръката.
- Ти ще стоиш тук. В края на краищата ти даде тази идея - чу Илия глас зад себе си.
Обърна се и видя коменданта, който се подсмихваше.
- Не бива да приемаме никакви предложения - продъл¬жи жрецът, предавайки на тълпата възбудата, която личеше в жестовете и думите му. -Ако се покажем склонни да пре¬говаряме, ще помислят, че се страхуваме. А на народа на Акбар не му липсва смелост, той може да устои на всяко нашествие.
- Асириецът е дошъл с мирни намерения - каза градо¬началникът, като се обърна към насъбралите се хора. Някой възрази:
- Търговците желаят мир, жреците също. Градоначал¬ниците опазват мира. Ала армията иска само едно - война!
- Нима не виждаш, че успяхме да се справим с религи¬озната заплаха от Израил и без война? - извика градона¬чалникът. - Не изпратихме нито войска, нито кораби. Изпратихме Иезавел. И сега те се кланят на Ваал, без ние да сме пожертвали нито един човек, без да сме участвали в нито една битка!
- Но асирийците не ни пращат красива жена, а воините си! - викна още по-силно жрецът.
Народът искаше смъртна присъда за асириеца. Градо¬началникът хвана жреца за ръката и го накара да седне, ка¬то му каза:
- Отиваш твърде далеч.
- Идеята за публичен съд беше твоя, по-точно на израилския предател. По всичко личи, че градоначалникът на Акбар прави това, което той му нареди.
- После ще говоря с него. Сега трябва да разберем как¬во точно предлага асириецът. Поколения наред владетели¬те са се опитвали да наложат властта си със сила. Заявява¬ли са открито какво мислят, без да ги е било грижа какво мислят хората, поради което всички тези империи са рух¬нали. Нашият народ израсна, защото се научи да изслуш¬ва. Развихме търговията, като се съобразявахме с желани¬ята на другите и правехме всичко възможно да ги изпълня¬ваме. В резултат на това спечелихме много.
Жрецът поклати глава.
- Думите ти изглеждат мъдри, а в това се крие най-го¬лямата опасност. Ако ти говореше празни приказки, няма¬ше да бъде никак трудно да докажем, че грешиш. Но това, което току-що каза, ще ни вкара в капан.
Седналите най-отпред чуха спора. Акбар се славеше с това, че досега градоначалникът винаги се бе вслушвал в мнението на Съвета. Тир и Сидон бяха изпратили свои хо¬ра, за да видят как той управлява града. Името му бе стиг¬нало до ушите на императора и с малко повече късмет гра¬доначалникът би могъл да завърши дните си като придво¬рен министър.
Днес се осмеляваха публично да оспорят авторитета му. Ако той не отсъдеше правилно, щеше да изгуби уваже¬нието на народа и занапред нямаше да може да взема важ¬ни решения, защото никой нямаше да му се подчинява.
- Продължавай - рече той на затворника, без да обръща внимание на гневния поглед на жреца, и подкани прево¬дача да преведе въпроса му.
- Дойдох да предложа споразумение - каза асириецът. -Пуснете ни да минем и ние ще нападнем Тир и Сидон. След като превземем тези два града - а това със сигурност ще стане, тъй като повечето от техните воини охраняват тър¬говските им кораби, - ние ще пощадим Акбар, а ти ще про¬дължиш да бъдеш градоначалник.
- Виждате ли? - изправи се отново жрецът. - Те мислят, че нашият градоначалник е готов да пожертва честта на Акбар, за да запази длъжността си!
Тълпата закрещя неистово. Този полугол и ранен плен¬ник искаше да им налага условия! Бе се оставил да го за¬ловят, а сега изискваше от града да се предаде! Няколко души се втурнаха към него и стражите едва успяха да ов¬ладеят положението.
- Чакайте! - опита се да надвика всички градоначални¬кът. - Пред нас стои беззащитен човек, който с нищо не ни застрашава. Знаем, че войската ни е по-добре подготвена, а воините ни - по-храбри. Не сме длъжни да доказваме ни¬що на никого. Ако решим да се бием, ще спечелим сраже¬нието, но загубите ще бъдат огромни!
Илия затвори очи и отправи молитва градоначалникът да успее да убеди народа.
- Нашите деди са ни говорили за египетската империя, ала това време е отминало безвъзвратно - продължи гра¬доначалникът. — Сега ние живеем в златна епоха, тъй като предците ни са разбрали предимствата на мира. Защо точ¬но ние да прекъснем тази традиция? Войни днес се водят за пазари, а не на бойното поле.
Постепенно множеството замлъкна. Градоначалникът бе на път да успее!
Когато шумът съвсем стихна, той се обърна към асириеца:
- Това, което предлагаш, не е достатъчно. Ще трябва да платите таксите, които търговците плащат, за да преминат през земите ни.
- Нямате избор, повярвай ми - отвърна пленникът. Ние разполагаме с достатъчно хора, за да сринем до осно¬ви този град и да избием всичките му жители. Вие твърде дълго сте живели в мир и сте забравили да се биете, дока¬то ние постепенно завладяваме света.
Отново се надигна глух ропот сред присъстващите. „Дано градоначалникът да не прояви колебание точно се¬га", помисли си Илия. Не беше лесно обаче да се постигне споразумение с асириеца, който, макар и пленник, поставя¬ше условия. Непрекъснато прииждаха хора. Илия забеля¬за, че дори търговците са оставили обичайните си занима¬ния и сега бяха на скамейките, загрижени за хода на съби¬тията. Процесът бе поел в опасна посока - вече нямаше как да не бъде взето решение, независимо дали то щеше да до¬веде до преговори или до смърт.
Зрителите започнаха да се разделят на два лагера. Ед¬ните защитаваха мира, а другите настояваха Акбар да даде отпор. Градоначалникът пошушна на жреца:
- Този човек дръзна да ми се противопостави пред по¬даниците ми. Но и ти стори същото.
Жрецът се извърна към него и с тих глас, така че никой да не чуе, му нареди незабавно да осъди асириеца на смърт.
- Не те моля, заповядвам ти. Не разбираш ли, че аз съм този, който те крепи на власт, и ако поискам, мога да ти я отнема начаса. Знам жертвоприношения, които уталожват гнева на боговете в случай, че сме принудени да заменим един управляващ род с друг. Няма да е за пръв път. Дори и в Египет, чиято империя е съществувала хиляди години, много пъти една династия е била заменяна с друга. И въп¬реки това редът във Вселената не се е променил, нито пък небето е паднало върху главите ни.
Градоначалникът пребледня.
- Комендантът е сред тълпата заедно с няколко войни¬ци. Ако ти упорстваш да преговаряме с този човек, аз ще кажа пред всички, че боговете са те изоставили, и ще бъ¬деш свален от власт. Затова сега ще продължиш процеса и ще сториш точно това, което ти заповядвам.
Ако знаеше, че Илия е наблизо, градоначалникът все още би могъл да излезе от това положение. Щеше да помо¬ли израилтянина да разкаже за ангела, когото бе видял на върха на Петата планина. Щеше да припомни как пророкът възкреси сина на вдовицата. И тогава думите на Илия, кой¬то бе доказал, че може да върши чудеса, щяха да надделе¬ят над думите на един човек, който ни веднъж досега не бе проявил свръхестествената си сила.
Но Илия явно го беше изоставил и градоначалникът ня¬маше избор. Освен това ставаше дума за живота на един пленник, а никоя войска в света не обявява война, загдето е загубила един воин.
- Тоя път ти победи - каза той на жреца. Някой ден ще¬ше да поиска от него нещо в замяна.
Жрецът кимна и веднага след това бе произнесена смъртната присъда.
- Никой не може безнаказано да предизвиква народа на Акбар - обяви градоначалникът. - И никой не може да вли¬за в града, без да е получил разрешение от неговите жите¬ли. Ти се опита да сториш това и си осъден на смърт.
Илия, който продължаваше да стои на същото място, наведе глава. Комендантът се усмихна доволно.
Пленникът, следван от все по-многобройната тълпа, бе отведен до крепостната стена. Там разкъсаха това, което бе останало от дрехите му, и го съблякоха гол. Един от вой¬ниците го бутна в дълбока яма, а народът се струпа наоко¬ло. Всеки се блъскаше, за да може да вижда по-добре.
- Воинът носи с гордост бойните си дрехи и не се стра¬хува, когато врагът го разпознае. Шпионинът се облича ка¬то жена, защото е страхливец - извика градоначалникът, така че да бъде чут от всички, - Затова си осъден да се раз¬делиш с живота си без достойнството на храбрите.
Народът започна да крещи на пленника и да ръкопляска на градоначалника.
Пленникът казваше нещо, но тъй като преводачът не беше наблизо, никой не разбра думите му. Илия най-сетне успя да си проправи път и да се приближи до градоначал¬ника, но вече бе твърде късно. Когато докосна плаща му, той гневно го отблъсна.
- Ти си виновен! Ти поиска асириецът да бъде съден публично!
- Вината е твоя - възрази Илия. - Дори и Съветът на Акбар да бе заседавал тайно, комендантът и жрецът пак щяха да постигнат своето. През цялото време бях обгра¬ден от стражи. Всичко е било подготвено предварително.
Според обичая жрецът трябваше да определи колко да продължи мъчението. Той се наведе, взе един камък и го подаде на градоначалника. Камъкът не беше нито доста¬тъчно голям, за да причини бърза смърт, нито много ма¬лък, за да страда врагът прекалено дълго.
- Ти пръв ще хвърляш.
- Принуден съм - промълви градоначалникът така, че да го чуе само жрецът. - Но знам, че пътят е погрешен.
- През всичките тези години ме принуждаваше да бъда суров, а ти самият се радваше на обичта на народа, като вземаше угодни нему решения - отвърна също тъй тихо жрецът. - А аз трябваше да се боря със съмнението и вина¬та. Колко безсънни нощи съм прекарал, преследван от призраците на грешките, които бих могъл да допусна! Но благодарение на това, че не проявих малодушие, днес це¬лият свят завижда на Акбар.
Хората започнаха да търсят подходящи по големина ка¬мъни. Известно време се чуваше само шумът на откъртените от скалите парчета, които се удряха едни в други. Жрецът продължи:
- Може и да съм сгрешил, като осъдих тоя човек на смърт. Но съм сигурен, че честта на града е спасена - не постъпихме като предатели.
Градоначалникът вдигна ръка и хвърли първия камък. Пленникът се опита да избегне удара. Веднага след това обаче сред викове и дюдюкания тълпата започна да го за¬меря с камъни.
Асириецът се мъчеше да прикрие лицето си с ръце, но камъните го улучваха по гърдите, по гърба, по стомаха. Градоначалникът поиска да си тръгне. Много пъти бе при¬съствал на подобни сцени и знаеше, че смъртта настъпва бавно и мъчително. Лицето се превръщаше в пихтия от кости, коса и кръв, а хората продължаваха да хвърлят, до¬ри и след като животът напуснеше тялото.
След няколко минути пленникът щеше да свали ръцете си и да спре да се прикрива. Ако бе живял праведно, бого¬вете щяха да насочат един от камъните право в челото му и той щеше да падне в несвяст. Но ако бе вършил жесто¬кости, щеше да остане в съзнание до самата си смърт.
Тълпата крещеше и все по-яростно хвърляше камъни, а осъденият се мъчеше да избегне ударите. Внезапно той свали ръце от лицето си и започна да говори на език, кой¬то всички разбираха. Учудена, тълпата спря да го замеря.
- Да живее Асирия! - викаше той. - В този миг аз виж¬дам народа си и ще напусна тоя свят щастлив, защото ще умра като военачалник, който се е опитал да спаси живота на войниците си. Отивам при боговете доволен, защото знам, че ще завладеем тази земя!
- Видя ли? - каза жрецът на градоначалника. - Той е чул и разбрал целия ни разговор, докато го съдехме.
Градоначалникът кимна. Пленникът говореше техния език и сега знаеше какви решения бе взел Съветът на Акбар.
- Няма да отида в ада, защото виждам родината си и това ме кара да се чувствам достоен и силен! Виждам ро¬дината си и тази гледка ме изпълва с радост! Да живее Аси¬рия! - извика той отново.
Тълпата се отърси от страха и пак започна да го замеря с камъни. Асириецът стоеше с отпуснати ръце и като хра¬бър воин не се опитваше да се защити. След няколко мига боговете проявиха милост. Един камък го удари в челото и той припадна.
- Вече можем да си ходим - каза жрецът. - Народът на Акбар ще изпълни присъдата докрай.
Илия не се върна в дома на вдовицата. Тръгна безцелно през пустинята.
- Господ нищо не стори - каза той на растенията и ска¬лите. - А би могъл да направи нещо.
Разкайваше се за решението си и се чувстваше виновен за смъртта на още един човек. Ако се беше съгласил Съве¬тът на Акбар да заседава тайно, градоначалникът можеше да го вземе със себе си и тогава двамата щяха да се проти¬вопоставят на жреца и на коменданта. Така щяха да имат по-големи шансове, отколкото при публичния процес.
Илия бе впечатлен от думите, които жрецът бе изрекъл пред тълпата. Макар и да не бе съгласен с него, трябваше да признае, че този човек умее да се наложи над останали¬те. Опитваше се да си припомни всяка подробност от това, което бе видял. Един ден в Израил той самият щеше да за¬стане пред царя и принцесата на Тир.
Вървеше без посока и гледаше планината, града и асирийския стан в далечината. Чувстваше се като малка точица в долината, а светът, който го заобикаляше, беше толко¬ва голям, че и цял живот да пътуваше, нямаше да стигне до неговия край. Приятелите му, а също и враговете му, си¬гурно разбираха по-добре Земята, на която живееха. Мо¬жеха да пътуват до далечни страни, да плават из непознати морета, да обичат една жена без чувство за вина. Никой от тях не чуваше гласовете на ангелите, нито пък си бе поста¬вил за цел да се бори в името Господне. Живееха, като се съобразяваха само с настоящето, и бяха щастливи.
И той беше човек като всички други и в този момент, когато се разхождаше из долината, му се прииска никога да не беше чувал гласа Божи, нито пък гласа на Неговите ангели.
Ала животът - това не са желанията на човека, а него¬вите действия. Спомни си, че много пъти бе пробвал да се откаже от мисията си, но в крайна сметка се бе озовал тук, насред долината, защото Бог бе поискал да стане така.
„Можех да си остана само дърводелец, Господи, и пак бих ти служил."
Но Илия се намираше именно тук и изпълняваше това, което му бе възложено, а на съвестта му тежеше бремето на предстоящата война, на погубените от Иезавел проро¬ци, на пребития с камъни асирийски военачалник, на стра¬ха, който изпитваше заради любовта си към една жена от Акбар. Господ му бе дал това настояще, а той не знаеше какво да прави с него.
Сред долината блесна светлина. Не беше неговият ангел-пазител, когото Илия винаги чуваше, но рядко вижда¬ше. Беше Ангелът Господен, дошъл да го утеши.
- Аз вече нищо не мога да сторя тук - каза му Илия. -Кога ще се върна в Израил?
- Когато се научиш да съзиждаш - отвърна ангелът. -Спомни си това, което Бог е казал на Мойсей преди една битка. Радвай се на всеки миг, за да не се разкайваш после и да не изпитваш усещането, че си пропилял младостта си. За всяка възраст в живота на човека Господ е отредил ня¬какво безпокойство.
И рече Господ на Моисея:
„Вие днес влизате в битка с вашите врагове, да не от¬слабва сърцето ви, не бойте се, не се смущавайте и не се ужасявайте от тях. Който е насадил лозе и не го е брал, нека си иде и се върне у дома си, да не би да умре в битка¬та и друг да го обере; и който се е сгодил и не се е оже¬нил, нека си иде и се върне у дома си, да не би да умре в битката и друг да вземе жена му."
Илия повървя още малко, като се опитваше да разбере това, което беше чул. Когато поиска да се върне в Акбар, съзря жената, която обичаше, да седи на един голям камък в подножието на Петата планина, на няколко минути път от мястото, където се намираше той самият.
„Но какво прави тя тук? Дали е узнала за процеса, за смъртната присъда, за опасността, на която сме изложе¬ни?"
Трябваше да я предупреди незабавно. Реши да се при¬ближи до нея.
Жената го забеляза и му кимна. Илия като че ли бе за¬бравил думите на ангела и отново го обзе несигурност. Престори се, че е загрижен за града, за да не усети тя кол¬ко объркани са сърцето и разумът му.
- Какво правиш тук? - попита той, щом я наближи.
- Дойдох да потърся вдъхновение. Писмото, което уча, ми напомня за контурите на долината, на планините, на моя роден град. Някои от търговците ми дадоха различни бои, искат да пиша за тях. Мислех да ги използвам, за да опиша света, в който живея, но знам, че е много трудно. Дори и да разполагам с цветовете, само Господ може да ги смесва така хармонично.
Тя задържа погледа си върху Петата планина. Бе се пре¬върнала в съвсем различна жена от тази, която Илия бе ви¬дял преди няколко месеца да събира дърва пред вратите на града. Самотното й присъствие сред пустинята му вдъхва¬ше доверие и уважение.
- Защо всички други планини имат имена, а Петата планина е наречена с число? - попита той.
- За да не се скарат боговете помежду си - отвърна же¬ната. - Традицията разказва, че ако хората нарекат плани¬ната само на един бог, останалите ще се разгневят и ще унищожат Земята. Нарекли са я Петата планина, защото тя е петата поред, която се вижда извън стените на града. По този начин никого не обиждаме и всичко във Вселената ще остане на мястото си.
Замлъкнаха и двамата. Жената първа наруши мълчани¬ето.
- Освен че размишлявах върху цветовете, мислех си и за опасността, която крие бибълското писмо. То може да оскърби финикийските богове, а също и нашия Господ Бог.
- Съществува само Господ - прекъсна я Илия. - А и всички цивилизовани страни имат свое писмо.
- Не е същото. Когато бях дете, обичах да ходя на пло¬щада и да гледам как писарят рисува думи за търговците. Рисунките му, които имаха за основа египетското писмо, изискваха сръчност и познания. А сега, когато древният и могъщ Египет западна и няма пари за нищо, вече никой не използва езика му. Мореплавателите от Тир и Сидон раз¬пространяват бибълското писмо из целия свят. Думите и свещените обреди биха могли да бъдат записани върху глинени плочки и да бъдат предавани от един народ на друг. Но какво ще стане с този свят, ако безскрупулни хора започнат да използват светите ритуали, за да променят ре¬да във Вселената?
Илия разбираше какво иска да каже жената. Бибълско¬то писмо представляваше една много проста система. До¬статъчно бе египетските рисунки да бъдат превърнати в звукове, а после всеки звук да бъде означен с буква. И ко¬гато тези букви биваха подредени, ставаше възможно да се пресъздадат всички звукове и да се опише всичко, което съществува във Вселената.
Някои от тези звукове бяха много трудни за произнася¬не. Гърците бяха намерили изход, като бяха прибавили още пет букви, наречени гласни, към двайсет и петте пис¬мени знака от Бибъл. Бяха нарекли приспособеното от тях писмо алфабетос - така наричаха сега новия начин на пи¬сане.
Това бе улеснило много търговските връзки между раз¬личните култури. Египетската система на писане заемаше много място и изискваше голяма сръчност, за да бъдат изобразени идеите за нещата. Тя бе наложена на поробени¬те народи, но не бе успяла да просъществува след упадъка на империята. Докато бибълското писмо бързо се разпро¬стираше по света и неговото усвояване не зависеше вече от икономическата мощ на Финикия.
Бибълският начин на писане, приспособен от гърците, бе допаднал на търговците от най-различни страни. А още от древни времена се знаеше, че те решават кое да остане в историята и кое да изчезне след смъртта на някой цар или друга видна личност. Всичко това ясно показваше, че фи¬никийското изобретение ще се превърне в общ език за тър¬говските сделки и ще надживее финикийските мореплава¬тели, царе, принцеси съблазнителки, винари и майстори стъклари.
- Нима Бог ще изчезне от думите? - учуди се жената.
- Ще продължи да съществува в тях - отвърна Илия. -Но всеки човек ще бъде отговорен пред Бога за всичко, ко¬ето напише.
Жената извади от ръкава на дрехата си глинена плочка, върху която бе написано нещо.
- Какво означава? - запита я Илия.
- Това е думата любов.
Илия взе плочката в ръце, но не му достигна смелост да попита защо му я бе дала. Няколко чертички върху парче глина съдържаха в себе си причината звездите да продъл¬жават да изгряват на небето, а хората - да съществуват на земята.
Той понечи да й върне плочката, но тя не поиска да я вземе обратно.
- Написах го за теб. Знам за отговорността, която си поел. Знам, че някой ден ще трябва да си тръгнеш оттук и ще се превърнеш във враг на страната ми, защото искаш да унищожиш Иезавел. Възможно е този ден аз да бъда до теб и да те подкрепям, за да изпълниш мисията си. Въз¬можно е обаче да застана срещу теб, защото кръвта на Ие¬завел е и кръвта на моята страна. Тази дума, която ти сега държиш в ръцете си, е пълна със загадки. Никой не би мо¬гъл да узнае какво събужда тя в сърцето на една жена, до¬ри и пророците, които разговарят с Бога.
- Известно ми е какво означава думата, която си напи¬сала - каза Илия, като прибра плочката в гънките на плаща си. - Ден и нощ се боря срещу нея и въпреки че не знам какво събужда в сърцето на една жена, знам какво може да стори с един мъж. Не се боя ни най-малко да застана сре¬щу царя на Израил, срещу сидонската принцеса, срещу Съ¬вета на Акбар, а тази едничка дума любов предизвиква у мен ужасен страх. Преди ти да я напишеш върху плочката, очите ти вече я бяха написали в сърцето ми.
Двамата стояха безмълвни. Асириецът бе убит, напре¬жението в града растеше, Господ всеки момент можеше да призове своя пророк. Ала думата, която тя бе написала, бе по-силна от всичко това.
Илия протегна ръка и тя я взе в своята. Останаха така, докато слънцето се скри зад Петата планина.
- Благодаря ти - рече тя на връщане към града. - Тол¬кова отдавна исках да бъда един следобед с теб!
Когато пристигнаха в дома й, някакъв пратеник очаква¬ше Илия. Съобщи му, че градоначалникът иска да го види незабавно.
- Аз те подкрепих, а ти ми се отплати с малодушие -каза му градоначалникът. - Какво да правя с живота ти?
- Няма да живея нито секунда повече от това, което Господ ми е отредил - отговори Илия. - Той е този, който решава, не ти.
Смелостта му учуди градоначалника.
- Още сега мога да заповядам да те обезглавят. Или да наредя да те влачат по улиците на града, след като кажа, че ти си донесъл нещастие на народа. И решението няма да бъде на твоя Един Бог.
- Ще се случи това, което ми е отредила съдбата. Но искам да знаеш, че не съм избягал. Войниците на комен¬данта не ме пуснаха да се приближа до теб. Той иска война и ще направи всичко възможно, за да постигне своето.
Градоначалникът реши да не си губи повече времето с този излишен спор. По-важно беше да обясни плана си на израилския пророк.
- Не комендантът е този, който желае война. Като до¬бър пълководец той много добре разбира, че войската му е по-малочислена, без никакъв опит, и ще бъде избита от врага. Като човек на честта той знае, че рискува един ден децата и внуците му да се срамуват от него. Но тщеслави¬ето и суетата са направили сърцето му безчувствено. Той мисли, че врагът се страхува. Изобщо не предполага колко добре са обучени асирийските воини. Всеки един от тях по¬сажда дърво, щом постъпи във войската, и всеки ден прескача посаденото място. От семето израства фиданка и той я прескача. Фиданката се превръща в дръвче, а той продъл¬жава да го прескача. Това не му тежи, нито пък смята, че е загуба на време. Дървото става все по-голямо и воинът е принуден да скача все по-високо. Така асирийците търпели¬во и прилежно се подготвят за препятствията. Винаги про¬учват добре врага си. Затова ни наблюдават месеци наред. Илия прекъсна градоначалника.
- Кой тогава е заинтересован да има война?
- Жрецът. Открих това, докато съдехме асирийския пленник.
- Но каква е причината?
- Не знам. Във всеки случай прояви голяма ловкост, за да убеди коменданта и народа. Сега целият град е на него¬ва страна и аз виждам само един изход от трудното поло¬жение, в което се намираме.
Направи дълга пауза и погледна израилтянина право в очите.
- Изходът си ти.
Градоначалникът започна да се разхожда нервно напред-назад и да говори бързо.
- Търговците също искат мир, но нищо не могат да сто¬рят. Освен това вече са достатъчно богати, така че могат да се установят в друг град или да изчакат, докато завоевате¬лите започнат да купуват стоките им. Останалите жители на града са си изгубили ума - искат да атакуваме враг, кой¬то многократно ни превъзхожда. Единственото, което би могло да ги разубеди, е да стане някакво чудо.
Илия почувства безпокойство.
- Чудо?
- Ти възкреси едно момче, което смъртта вече бе отве¬ла със себе си. Помагаш на народа да върви по правия път и въпреки че си чужденец, почти всички те обичат.
- До тази сутрин нещата наистина стояха така - каза Илия. - Но сега всичко се промени. След това, което чух от теб, всеки, който защитава мира, ще бъде смятан за пре¬дател.
- Не искам да защитаваш нищо. Искам да сториш чудо, толкова голямо, колкото възкресяването на момчето. И то¬гава ще кажеш на народа, че няма друг изход освен мира, и той ще те послуша. А жрецът няма да има повече никак¬ва власт над хората.
Настъпи мълчание. После градоначалникът продължи: - Склонен съм да ти предложа нещо в замяна. Ако сто¬риш това, за което те моля, ще задължа народа на Акбар да приеме религията на твоя Един Бог. Това ще се понрави на Този, Комуто служиш, а аз ще успея да договоря условия¬та на мира.
Илия се изкачи на горния етаж на къщата, където беше стаята му. Предоставяше му се възможност, която никой пророк не бе имал преди това: да покръсти цял финикийски град. Това би била най-тежката цена, която Иезавел щеше да плати за стореното в неговата страна.
Предложението на градоначалника го блазнеше. Хрум¬на му да събуди жената, която спеше долу, но се отказа. Тя сигурно сънуваше хубавия следобед, който бяха прекара¬ли заедно.
Призова своя ангел-пазител и той се появи.
- Ти чу предложението на градоначалника - каза му Илия. - Никога няма да имам такъв шанс.
- Никой шанс не е единствен - отвърна ангелът. - Гос¬под предоставя на хората много възможности. Спомни си за това, което ти бе казано. Не ти е позволено да вършиш повече чудеса, докато не се завърнеш в родината си.
Илия наведе глава. В този миг се появи Ангелът Госпо¬ден, който накара неговия ангел-пазител да замълчи, и ка¬за:
- Ето кое ще бъде следващото ти чудо: Ще свикаш всички в подножието на планината. Ще наредиш да бъде издигнат в единия край жертвеник на Ваал и да ти дадат едно теле. В другия край ти ще из¬дигнеш олтар на твоя Господ Бог и пред него също ще до¬ведеш едно теле.
И ще кажеш на всички, що се кланят на Ваал: призо¬вете вие името на вашия бог; аз пък ще призова името на Господа. Остави ги те да го сторят по-напред; и да при¬зовават Ваал от утринта до пладне да слезе, за да полу¬чи жертвоприношението.
Те ще викат високо и ще се прободат с ножове, и ще молят техния бог да приеме телето, но нищо няма да се случи.
Когато се уморят, ти ще напълниш четири ведра с во¬да и ще ги излееш върху твоето теле. Ще го повториш. После ще сториш същото трети път. Тогава ще извикаш Господа, Бог Авраамов, Исааков и Израилев и ще го помо¬лиш да покаже на всички силата си.
И в тоя миг ще падне огън Господен и ще изпепели твоята жертва.
Илия коленичи и отправи благодарствена молитва.
- Ала ще можеш да сториш това чудо само веднъж в живота си - продължи ангелът. - Ти трябва да решиш дали да го направиш тук, за да избегнеш битката, или да го из¬вършиш в твоята земя, за да отървеш народа си от запла¬хата на Иезавел.
И след тези думи Ангелът Господен изчезна.
Жената се събуди рано и завари Илия седнал на прага на вратата. Около очите му имаше дълбоки сенки, сякаш изобщо не бе спал.
На нея много й се искаше да го попита какво се е слу¬чило предишната вечер, но се страхуваше от отговора му. Може би безсънната нощ се дължеше на разговора с гра¬доначалника и на заплахата от война. Причината обаче мо¬жеше да бъде и друга - глинената плочка, която му бе да¬ла. Ако споменеше за това, рискуваше да чуе от Илия, че любовта на една жена не би могла да се съчетае с Божията воля.
- Ела да хапнеш нещо - бяха единствените й думи.
Синът й също се събуди. Тримата седнаха на масата и закусиха.
- Много ми се искаше да остана снощи с теб, но градо¬началникът настояваше да ме види - каза Илия.
- Не се тревожи за него - отвърна тя, като почувства как сърцето й се успокоява. — Неговият род управлява Акбар от много поколения, така че той ще съумее да се справи със заплахата.
- Разговарях също така с един ангел. И той поиска от мен да взема много трудно решение!
- Не трябва да се тревожиш и заради ангелите. Може би е по-добре да вярваме, че с времето и самите богове се сменят. Моите прадеди са се кланяли на египетските бого¬ве, които са имали външността на животни. После тези бо¬гове са си отишли и до твоето пристигане ме бяха учили да правя жертвоприношения на Астарта, на Ел, на Ваал и на всички останали обитатели на Петата планина. Сега узнах за Господа, но е възможно някой ден той също да ни оста¬ви, а боговете, които дойдат след него, да не бъдат толко¬ва строги.
Момчето поиска да пие вода, но тя бе свършила.
- Ще отида да донеса - каза Илия.
- Искам да дойда с теб - помоли го момчето.
Двамата тръгнаха към кладенеца. По пътя минаха през мястото, където комендантът от ранни зори обучаваше войниците си.
- Нека да погледаме - рече момчето. - Когато порасна, и аз ще стана войник. Илия се спря.
- Кой от нас си служи най-добре със сабята? - попита един от войниците.
- Върви там, където вчера бе убит пленникът - нареди му комендантът. - Вземи един по-голям камък и му кажи нещо обидно.
- Но защо да го правя? Камъкът няма да ми отговори.
- Тогава ще го удариш със сабята си.
- Но тя ще се счупи - каза войникът. - Ала аз попитах нещо съвсем друго - кой от нас умее да си служи най-добре със сабята?
- Най-добрият е този, който е като камъка – отвърна комендантът. - Който успее да докаже, без да вади сабята от ножницата, че никой не може да го победи.
„Градоначалникът е прав: комендантът наистина е мъ¬дър човек - помисли си Илия. - Но блясъкът на суетата заслепява мъдростта му."
Продължиха по-нататък. Момчето го попита защо вой¬ниците толкова дълго се обучават.
- Не са само войниците, а и майка ти, и аз, и всички онези, които следват гласа на сърцето си. Всяко нещо в жи¬вота изисква да се обучаваш.
- Дори и за да бъдеш пророк?
- Дори и за да разбираш думите на ангелите. Толкова много искаме да разговаряме с тях, че не чуваме това, ко¬ето те ни казват. Да се слуша никак не е лесно. В нашите молитви винаги се стремим да кажем къде сме сгрешили или пък какво бихме желали да ни се случи. Ала всичко то¬ва вече е известно на Господа и Той понякога ни кара само да чуем това, което Вселената ни казва. И да имаме търпе¬ние.
Детето го гледаше учудено. Сигурно нищо не бе разбра¬ло, но Илия изпитваше нужда да продължи разговора. Ко¬гато малкият пораснеше, можеше да стане така, че някоя от тези думи да му помогне в труден момент.
- Всяка битка в нашия живот ни учи на нещо, дори и битките, които губим. Когато станеш голям, ще откриеш, че си заставал зад лъжи, че си се заблуждавал, че си стра¬дал заради дреболии. Ако станеш истински воин, няма да се самообвиняваш за това, нито пък ще допуснеш повтор¬но тези грешки.
Предпочете да замълчи. Едно дете на тази възраст не можеше да разбере такива думи. Вървяха бавно и Илия гледаше улиците на града, който преди време му бе дал подслон, а скоро щеше да изчезне. Всичко зависеше от ре¬шението, което той щеше да вземе.
В Акбар бе по-тихо, отколкото друг път. На централния площад хората шушукаха, сякаш се бояха, че вятърът ще отнесе думите им в асирийския стан. По-старите бяха уве¬рени, че нищо няма да се случи. Младите бяха въодушеве¬ни от предстоящата битка, а търговците и занаятчиите кро¬яха планове да отидат в Тир или Сидон, докато се успокои положението.
„За тях не е трудно да тръгнат - помисли си Илия. Тър¬говците могат да пренасят стоките си навсякъде по света. Занаятчиите могат да работят и там, където се говори на непознат за тях език. - Аз обаче се нуждая от позволение¬то на Господ."
Стигнаха до кладенеца и напълниха два съда с вода. Обикновено тук винаги имаше много хора. Жените се съ¬бираха да перат, да боядисват тъкани, да обсъждат това, което ставаше в града. Никоя тайна не можеше да бъде за¬пазена, щом стигнеше до кладенеца. Новостите в търгови¬ята, семейните изневери, споровете между съседи, лични¬ят живот на управниците - тук всички въпроси, независи¬мо дали бяха важни или незначителни, се обсъждаха, кри¬тикуваха или приветстваха. И въпреки че през последните няколко месеца врагът ставаше все по-многочислен, прин¬цеса Иезавел, която бе завладяла сърцето на царя Израилев, продължаваше да бъде предпочитана тема за разго¬вор. Възхваляваха нейната храброст и бяха уверени, че ако нещо се случеше с града им, тя щеше да се върне в роди¬ната си и да отмъсти за тях.
Тази сутрин обаче там бяха само няколко жени, които казваха, че трябва да се отиде на полето и да се ожъне кол¬кото може повече жито, защото асирийците в най-скоро време щели да затворят достъпа до града. Две от жените възнамеряваха да отидат до Петата планина, за да напра¬вят жертвоприношения на боговете, тъй като не искаха си¬новете им да загинат в битката.
- Жрецът каза, че имаме сили да се съпротивляваме ня¬колко месеца - обърна се към Илия една от жените. - Бо¬говете ще ни помогнат да защитим честта на Акбар, стига да .проявим нужната смелост.
Момчето се изплаши.
- Нима врагът ще ни нападне? - попита то. Илия не отговори. Предната вечер ангелът му бе пред¬ложил да избира и сега всичко зависеше от този избор.
- Страх ме е - настоя момчето.
- Това означава, че обичаш живота. Има моменти, ко¬гато е нормално да се страхуваш.
Илия и момчето се върнаха вкъщи преди обяд. Жената бе наредила около себе си малки съдове с най-различни бои.
- Имам работа - каза тя, като гледаше недописаните букви и изречения. - Поради сушата градът е много пра¬шен. Четките бързо се изцапват, боята се смесва с праха и всичко става по-трудно.
Илия мълчеше. Не искаше да споделя с нея тревогите си. Седна в един ъгъл на стаята и потъна в мисли. Момче¬то излезе навън да играе с приятелите си.
„Той има нужда от тишина", каза си жената и се опита да се съсредоточи върху работата си.
До обяд успя да довърши няколко думи - работа, която би могла да бъде свършена два пъти по-бързо. Почувства се виновна, че не прави нещата така, както очакваха от нея. Всъщност за пръв път в живота си имаше възможност да изхранва семейството си.
Отново се върна към работата си. Използваше папирус -материал, който някакъв търговец й бе донесъл наскоро от Египет. Бе й поръчал да напише няколко търговски съоб¬щения, които трябваше да изпрати в Дамаск. Качеството на листа не беше много добро и боята непрекъснато обра¬зуваше петна. „Въпреки това е по-добре, отколкото да се пише върху глина."
Съседните страни обикновено изпращаха съобщения върху глинени плочки или върху животински кожи. А Еги¬пет, макар и да беше западнал, а писмото му - остаряло, бе открил практичен и лесен начин да съхранява както тър¬говски сведения, така и своята история. Египтяните режеха на тънки ленти някакво растение, което вирееше по бре¬говете на Нил. Лесно успяваха да ги слепят една с друга и така се получаваше жълтеникав лист. Налагаше се Акбар да внася папирус, защото растението, от което се получа¬ваше, не можеше да вирее в долината. Макар и да беше скъп^ търговците го предпочитаха. Можеха да сложат из¬писаните листове в джоб - нещо, което би било невъзмож¬но да сторят с глинените плочки и животинските кожи.
„Нещата стават все по-прости", помисли си тя. Жалко, че трябваше да се иска позволение от управниците, за да се използва бибълското писмо върху папируса. Някакъв стар закон гласеше, че всеки написан текст трябва да бъде про¬верен от Съвета на Акбар.
Щом свърши, тя показа работата си на Илия, който през цялото време я бе наблюдавал, без да каже нито дума.
- Харесва ли ти? - попита тя.
Той сякаш излезе от някакво вцепенение.
- Да, хубаво е - отвърна машинално.
Може би разговаряше в този момент с Господ. Тя не ис¬каше да го прекъсва. Излезе и отиде да извика жреца.
Когато се върна с него, Илия продължаваше да седи на същото място. Двамата мъже застанаха един срещу друг и измина доста време, без някой от тях да каже нещо.
Накрая жрецът пръв наруши мълчанието.
- Ти си пророк и разговаряш с ангелите. Аз само тъл¬кувам древните закони, извършвам ритуали и се опитвам да попреча на моя народ да прави грешки. Затова знам, че тази битка няма да се води между хората, а между богове¬те и не трябва да се опитвам да я избегна.
- Възхищавам се на твоята вяра, ако и да се кланяш на богове, които не съществуват — отвърна Илия. - Ако се¬гашното положение предизвика небесна битка, както ти твърдиш, Господ ще ме използва като оръдие, за да раз¬громи Ваал и останалите богове от Петата планина. Така че ти щеше да сториш по-добре, ако беше заповядал да ме убият.
- Мислил съм върху това. Не е нужно аз да го правя. Ко¬гато му дойде времето, боговете ще го сторят вместо мен.
Илия не отговори. Жрецът се обърна и взе папируса, върху който жената бе написала текста.
- Добре е направено - каза той. И след като го прочете внимателно, свали пръстена си, потопи го в един от съдо¬вете с боя и постави печата си в левия ъгъл. Ако откриеха у някого папирус без печат от жреца, този човек рискува¬ше да бъде осъден на смърт.
- Защо е нужно да правите това всеки път? - запита же¬ната.
- Защото тези папируси пренасят идеи - отвърна жре¬цът. - А идеите имат власт.
- Но това са само търговски сделки.
- Биха могли да бъдат обаче планове на някоя битка. Или описание на нашите богатства. Или пък тайните ни молитви. В днешно време посредством буквите и папиру¬сите е лесно да бъде откраднато вдъхновението на един на¬род. Глинените плочки и животинските кожи трудно се ук¬риват, ала папирусът, съчетан с бибълското писмо, е в със¬тояние да разруши културата на всяка една страна и да унищожи света.
В този миг някаква жена влезе при тях тичешком.
- Жрецо! Ела да видиш какво става!
Илия и вдовицата го последваха. От всеки ъгъл изник¬ваха хора и се отправяха към едно и също място. Въздухът се изпълни с толкова прах, че стана почти невъзможно да се диша. Децата тичаха най-отпред, като се смееха и вди¬гаха врява.
Когато стигнаха до южната врата на града, там вече се бе събрала малка група хора. Жрецът си проправи път между тях и разбра коя е причината за цялото това безре¬дие.
Един от стражите на Акбар бе коленичил, а ръцете му бяха заковани върху дървена дъска, която той носеше на раменете си. Дрехите му висяха на парцали, а лявото му око бе избодено с дървен шиш.
На гърдите му бяха написани с кинжал някакви асирийски думи. Жрецът разбираше египетски, ала асирийският език все още не бе достатъчно разпространен, за да бъде изучаван. Наложи се да прибягнат до помощта на един от присъстващите тук търговци.
- Написано е: „Обявяваме ви война" - преведе той. Хората наоколо не казаха нито дума. Илия видя изпи¬сан на лицата им панически страх.
- Дай ми меча си - заповяда жрецът на един от войни¬ците.
Войникът се подчини. Жрецът нареди да уведомят за станалото градоначалника и коменданта. След това с бър¬зо движение заби острието на меча в сърцето на коленичи¬лия часовой.
Мъжът простена и рухна на земята. Беше мъртъв, бе се освободил от болката и от срама, че се е оставил да го пле¬нят.
- Утре ще извърша жертвоприношения пред Петата планина - каза жрецът на изплашения народ. - И боговете ще си спомнят за нас.
Преди да си тръгне, се обърна към Илия:
- Ще видиш със собствените си очи, че небесата ще продължат да ни помагат.
- Ще те попитам само едно — рече Илия. — Защо искаш да видиш как ще избият собствения ти народ?
- Защото трябва да бъде убита една идея. След като тази сутрин бе чул разговора му с жената, Илия бе разбрал коя е тази идея: азбуката.
- Твърде късно е. Тя вече се е разпространила по света, а асирийците не могат да завладеят цялата земя.
- Кой ти каза, че не могат? Оказва се в крайна сметка, че боговете от Петата планина са на страната на тяхната войска.
Вече часове наред Илия вървеше из долината, както бе сторил предишния следобед. Знаеше, че мирът ще трае по¬не още един ден и една нощ. Никоя война не започваше по тъмно, защото сражаващите се не можеха да различат вра¬га. Знаеше, че през тази нощ Господ му даваше възмож¬ност да промени съдбата на града, който го бе подслонил.
- Ако Соломон беше на мое място, щеше да знае как да постъпи сега - сподели той със своя ангел. - Както и Да¬вид, Мойсей, Исаак... Те са били достойни за доверието на Господа, а аз съм само един малодушен роб. Господ ме ка¬ра аз да направя избора, а би трябвало да го стори Той са¬мият.
- В историята на нашите предци като че ли винаги се появяват подходящи хора там, където са необходими - от¬върна ангелът. - Но ти не мисли, че е така. Господ изисква от хората само това, което е в границите на възможности¬те на всеки един.
- В такъв случай по отношение на мен Той се е лъгал.
- Всяка печал, която ни обзема, накрая винаги отмина¬ва. Така е и със славата, и с нещастията на този свят.
- Ще го имам предвид - рече Илия. - Но след като от¬минат, нещастията оставят след себе си неизлечими следи, а славата - ненужни спомени.
Ангелът не отговори.
- Защо през цялото това време, което прекарах в Акбар, не успях да си създам съюзници, с които да се бо¬ря за мир? Какъв смисъл има от един пророк, когато е сам?
- Какъв смисъл има от слънцето, което върви по небе¬то без другар? Какъв смисъл има от планината, която се из¬дига насред долината? Какъв смисъл има от самотния кла¬денец? Те са тези, които показват верния път на кервана.
- Сърцето ми се задушава от скръб! - извика Илия, ка¬то коленичи и вдигна ръце към небето. - Да можех да ум¬ра тук и никога да не видя ръцете си, изцапани с кръвта на моя или на чуждия народ! Погледни назад! Какво виждаш?
- Знаеш, че съм сляп - рече ангелът. - Очите ми пазят светлината на Божията слава и не мога да видя нищо дру¬го. Мога да възприема само това, което сърцето ти ми раз¬казва. Мога да усетя само вибрациите на опасностите, ко¬ито те дебнат. Не мога да видя това, което е зад теб...
- Тогава аз ще ти кажа. Зад мен е Акбар. В тоя час на деня следобедното слънце осветява очертанията на града и той е много красив. Свикнах с улиците и стените му, с на¬рода му, толкова щедър и гостоприемен. Макар и жителите на града все още да живеят в плен на суеверията или пък само заради търговията си, сърцата им са чисти. Така как¬то са чисти сърцата на всички народи по света. От тях на¬учих много неща, които не знаех. В замяна трябваше да изслушвам оплакванията на неговите жители, но с Божие¬то вдъхновение успявах да разрешавам споровете помеж¬ду им. Много пъти съм бил изложен на опасности, ала ви¬наги някой ми е помагал. А сега трябва да избирам дали да спася този град, или да избавя народа си. Защо?
- Защото човек трябва да избира - отвърна ангелът. -Силата му се крие в това, че разполага с властта да взема решения.
- Трудно ми е да избера. Трябва да се примиря със смъртта на един народ, за да спася друг.
- Още по-трудно е да определиш собствения си път. А който не стори този избор, вече е мъртъв за Господ, ако и да продължава да диша и да върви по улиците на града. Ос¬вен това никой не умира. Вечността приема с отворени обятия всички души и всяка от тях продължава да изпъл¬нява своята мисия. Нищо под слънцето не съществува на¬празно.
Илия отново вдигна ръце към небето.
- Моят народ изостави Господа заради хубостта на ед¬на жена. Финикия може да бъде унищожена, защото един жрец смята, че писмото е заплаха за боговете. Защо Този, който е сътворил света, предпочита да си служи с нещасти¬ето, за да пише книгата на съдбата?
Виковете на Илия отекнаха в долината и се върнаха об¬ратно.
- Ти не знаеш какво говориш - отвърна ангелът. - Това не е нещастие, а неизбежност. Всяко нещо има някакво ос¬нование да съществува. Ти трябва само да умееш да разли¬чаваш преходното от окончателното.
- А кое е преходно? - попита Илия.
- Неизбежното.
- Кое е окончателно тогава?
- Уроците на неизбежното.
След като каза това, ангелът си отиде.
Същия ден, докато вечеряха, Илия каза на жената и на момчето:
- Пригответе си багажа. Може да се наложи да тръгнем всеки момент.
- От два дни не спиш - рече жената. - Днес следобед идва пратеник на градоначалника, който поръчал да оти¬деш в двореца. Казах, че си в долината и че ще спиш там.
- Добре си сторила - отвърна Илия. После се прибра в стаята си и заспа дълбоко.
На другата сутрин го събудиха звуци от музикални ин¬струменти. Когато слезе долу да види какво става, момче¬то вече беше на вратата.
- Ела да видиш! - извика го то с блестящи от възбуда очи. - Войната!
Отряд войници, внушителни във военните си униформи и бойно снаряжение, маршируваха към южната врата на Акбар. Следваше ги група музиканти, които отмерваха с тъпаните си всяка крачка на отряда.
- Нали вчера те беше страх? - каза Илия на момчето.
- Не знаех, че имаме толкова войници. Нашите воини са най-силните на света!
Остави момчето и излезе на улицата. На всяка дена трябваше да намери градоначалника. Останалите жители на града също се бяха събудили от звуците на военните химни и бяха във възторг: за пръв път в живота си присъст¬ваха на парада на отряд под строй във военни униформи, с копия и щитове, които отразяваха първите слънчеви лъчи. Комендантът бе постигнал завиден успех. Бе обучил вой¬ската, без никой да забележи, и Илия се боеше, че сега всички щяха да повярват във възможността асирийците да бъдат победени.
Проправи си път между войниците и излезе пред колона¬та, начело на която яздеха комендантът и градоначалникът.
- Нали се споразумяхме! - викаше Илия, като тичаше редом с градоначалника. - Аз мога да сторя чудо!
Градоначалникът не отговори. Гарнизонът излезе извън крепостната стена и тръгна през долината.
- Но ти знаеш, че войската ти е само една илюзия! -настояваше Илия. - Асирийците я превъзхождат петкрат¬но, освен това имат опит във воденето на войни! Не позво¬лявай Акбар да бъде унищожен!
- Какво искаш от мен? - попита градоначалникът, без да спира коня си. - Снощи пратих да те извикат, за да раз¬говаряме, и ми казаха, че си извън града. Какво повече мо¬жех да сторя?
- Но да влезеш в открит бой с асирийците е самоубийст¬во! Всички вие го знаете!
Комендантът слушаше разговора, без да се намесва. Предварително бе обсъдил стратегията си с градоначални¬ка. Израилският пророк щеше да остане изненадан.
Илия тичаше редом с конете, без да знае какво точно трябва да направи. Военната колона излезе от града и се отправи към долината.
„Помогни ми, Господи! - молеше се безгласно Илия. -И както си спрял слънцето, за да помогнеш на Иисус Навин в битката, спри времето и направи така, че да успея да убедя градоначалника колко погрешно е решението му."
Когато спря да се моли, чу как комендантът извика:
- Стой!
„Може би това е поличба! - помисли си Илия. - Трябва да се възползвам от нея."
Войниците се строиха в две редици и образуваха чо¬вешка стена. Подпряха здраво щитовете си на земята, а оръжията си насочиха напред.
- Ти мислиш, че това са воините на Акбар - обърна се градоначалникът към Илия.
- Виждам младежи, които с радост отиват на смърт -отговори той.
- Знай, че това е само един отряд. Повечето от нашите воини са в града, скрити зад крепостните стени. Поставих¬ме казани, пълни с врящо олио, с което ще бъде залят все¬ки, който се опита да изкачи стените. Складирали сме хра¬нителни продукти в няколко къщи, за да не могат горящите стрели да ги подпалят. Според изчисленията на комен¬данта можем да устоим на двумесечна обсада. Докато асирийците се готвеха за война, ние правехме същото.
- А на мен нищо не ми бе казано - рече Илия.
- Не забравяй, че дори и да помагаш на народа на Акбар, ти все пак си чужденец и някои от военните биха могли да те вземат за шпионин.
- Но ти искаше мир!
- Мирът ще е възможен дори и след като битката за¬почне. Само че тогава ще преговаряме с тях като с рав¬ни.
Градоначалникът добави, че към Тир и Сидон вече са тръгнали пратеници, които да известят за тежката ситу¬ация. Не му бе лесно да се реши да поиска помощ - мо¬жеха да помислят, че е неспособен да овладее положени¬ето. Накрая обаче бе стигнал до извода, че няма друг из¬ход.
Комендантът бе съставил ловък план. Щом започнеше битката, той щеше да се върне в града, за да организира съпротивата. Отрядът, който сега се намираше насред до¬лината, трябваше да убие колкото може повече врагове, след което да се изтегли в посока към планината. Никой не познаваше долината по-добре от финикийските воини и те можеха да нападат асирийците от засада, за да разхлабват обръча на обсадата.
Не след дълго щяха да дойдат подкрепления и асирийската войска щеше да бъде изтребена до крак.
- Можем да устоим шейсет дни, но няма да се наложи -каза градоначалникът на Илия.
- Много хора ще загинат.
- Всички сме пред прага на смъртта. Никой обаче не се страхува, дори и аз.
Градоначалникът се учудваше на собствената си сме¬лост. Никога по-рано не бе участвал в сражение. Когато бе разбрал, че битката наближава, бе започнал да крои плано¬ве за бягство от града. Същия този ден сутринта бе обсъ¬дил с по-верните си хора най-добрия начин да се измъкне. Не можеше да отиде в Тир, нито пък в Сидон, защото щяха да се отнесат с него като с предател. Ала Иезавел сигур¬но щеше да го приеме, тъй като се нуждаеше от доверени хора.
Но след като бе излязъл на бойното поле, бе видял в очите на войниците огромна радост. Сякаш те цял живот се бяха подготвяли с някаква цел и най-сетне важният момент бе настъпил.
- Страхуваме се само докато дойде неизбежното - каза той на Илия. - След това не бива да позволяваме на стра¬ха да изсмуква силите ни.
Илия бе объркан. Изпитваше същото чувство, макар и да се срамуваше да го признае. Спомни си за възторга на момчето при вида на войската.
- Иди си - каза му градоначалникът. - Ти си чужденец, нямаш оръжие, а и не е нужно да се биеш за нещо, в което не вярваш...
Илия не помръдна.
- Те всеки момент ще дойдат - настоя комендантът. -Ти беше изненадан, ала ние сме подготвени.
Но и след тези думи Илия не си тръгна.
Взряха се в хоризонта, но не видяха никакъв прах - асирийската войска изобщо не се придвижваше.
Войниците от първата редица здраво стискаха в ръце насочените напред копия. Стрелците бяха опънали тетива¬та на лъковете, готови да изпратят стрелите си веднага щом чуят заповедта на коменданта. Някои от воините раз¬махваха мечове във въздуха, за да поддържат мускулите си напрегнати.
- Готови сме - повтори комендантът. - Те ще атакуват.
Илия усети еуфорията в гласа му. Явно нямаше търпе¬ние битката да започне. Искаше да се сражава и да покаже храбростта си. Сигурно виждаше във въображението си асирийските воини, ударите на сабите, виковете и сумато¬хата. Представяше си как финикийските жреци ще го сочат като пример за способен и смел пълководец.
Градоначалникът прекъсна мислите му.
- Те изобщо не се движат.
Илия си спомни, че бе помолил Господ да спре слънцето на небето, както бе сторил за Иисус Навин. Опита се да говори със своя ангел, но не чу гласа му.
Постепенно копиеносците свалиха оръжията си, стрел¬ците отпуснаха лъковете си, а останалите воини прибраха мечовете си. Към обяд слънцето напече така силно, че ня¬кои от войниците припаднаха от жегата. Въпреки това от¬рядът стоя в бойна готовност до вечерта.
Когато слънцето се скри, воините се прибраха в Акбар. Изглеждаха разочаровани, че денят е минал, а те все още са живи.
В долината остана само Илия. Повървя безцелно, дока¬то съзря светлина и пред него застана Ангелът Господен.
- Бог чу молбата ти - каза ангелът. - И видя как се тер¬зае душата ти.
Илия вдигна поглед към небето и благодари за тази бла¬гословия:
- Господ е източникът на славата и на властта. Той бе¬ше Този, който възпря асирийската войска.
- Не е така - възрази ангелът. - Ти каза, че Той би тряб¬вало да направи избора. И Господ го стори вместо теб.
- Тръгваме — каза Илия на вдовицата и сина й.
- Не искам да заминавам - отвърна момчето. - Гордея се с войниците на Акбар.
Майка му го накара да си стегне багажа.
- Вземи само това, което можеш да носиш - рече му тя.
- Забрави ли, че сме бедни и че нямам кой знае какво?
Илия се качи в стаята си. Огледа се, сякаш я виждаше за пръв и последен път. После слезе и се загледа във вдовица¬та, която подреждаше боите си.
- Благодаря ти, че ме вземаш със себе си - каза тя. -Когато се омъжих, бях само на петнайсет години и изобщо не познавах живота. Нашите родители бяха уговорили всичко предварително и аз от дете бях подготвена за този момент и възпитавана да помагам на мъжа си при всяко едно обстоятелство.
- Обичаше ли го?
- Приучих сърцето си към това. Понеже нямах избор, убедих самата себе си, че този е най-добрият път. Когато загубих мъжа си, привикнах към еднаквите дни и нощи. И тъй като по онова време все още вярвах в боговете от Пе¬тата планина, помолих ги да ме приберат при себе си, когато синът ми стане достатъчно голям, за да живее сам. То¬гава се появи ти. Вече ти го казах, а сега искам да го по¬вторя. От този ден нататък започнах да забелязвам красо¬тата на долината, тъмните очертания на планините, откро¬яващи се на небето, луната, която непрекъснато мени фор¬мата си, за да може житото да расте. Много нощи, докато ти спеше, се разхождах из Акбар, слушах плача на новоро¬дените, песните на мъжете, които бяха пили след работа, твърдите крачки на стражите върху крепостната стена. Толкова пъти съм виждала този пейзаж, а никога не съм си давала сметка колко е красив... Толкова пъти съм поглеж¬дала към небето, без да забележа колко е дълбоко... Толко¬ва пъти съм долавяла шумовете на Акбар, без да разбера, че те са част от живота ми... У мен се породи огромно же¬лание да живея. Ти ме накара да науча бибълските букви и аз го сторих. В началото го правех само за да ти харесам, но постепенно се увлякох от това, което вършех, и открих, че животът ми има такъв смисъл, какъвто аз пожелая да му придам.
Илия погали косите й. За пръв път правеше това.
- Защо не съм го открила по-рано? - попита тя.
- Защото си се страхувала.- Но днес, когато стоях в очакване на битката и слушах думите на градоначалника, си помислих за теб. Страхът се простира само дотам, от¬където започва неизбежното. От този миг нататък той гу¬би всякакъв смисъл. И единственото, което ни остава, е да се надяваме, че сме взели правилното решение.
- Готова съм - рече тя.
- Ще се върнем в Израил. Господ ми каза какво трябва да направя и така ще сторя. Иезавел ще бъде свалена от власт.
Жената нищо не отговори. Гордееше се със своята принцеса, така както и всички финикийски жени. Когато пристигнеха в Израил, щеше да се опита да разубеди мъжа до себе си.
- Пътуването ще бъде дълго и няма да имаме отдих, докато не сторя това, което Бог иска от мен - добави Илия, сякаш бе отгатнал "мислите й. - Твоята любов ще ме кре¬пи, а когато се изморя да се боря в името Господне, ще си почивам в прегръдките ти.
Дойде момчето с преметната през рамо торбичка. Илия я взе и каза на жената:
- Удари часът. Докато вървим по улиците на Акбар, за¬помни всяка къща, всеки шум, защото никога вече няма да видиш този град.
- Родена съм в Акбар и градът ще живее вечно в сърце¬то ми.
Детето чу това и си обеща никога да не забравя думите на майка си. Ако някой ден успееше да се завърне, може би щеше да открие в града майчиното лице.
Беше съвсем тъмно, когато жрецът пристигна в подно¬жието на Петата планина. В дясната си ръка държеше же¬зъл, а в лявата носеше кожена торбичка.
Извади от торбичката миро и намаза с него челото и китките си. После нарисува с жезъла върху пясъка бик и пантера, символите на бога на бурите и на Великата боги¬ня. Отправи ритуалните молитви и накрая вдигна ръце към небето, за да получи божието просветление.
Боговете мълчаха. Вече бяха казали всичко и сега иска¬ха само да бъдат изпълнявани обредите. В цял свят проро¬ците бяха изчезнали. Изключение правеше Израил - изос¬танала, суеверна страна, която все още вярваше, че хората могат да общуват със създателите на Вселената.
Спомни си, че преди две поколения Тир и Сидон търгу¬вали с някакъв цар на Израил, наречен Соломон. Той стро¬ял голям храм и искал да го украси с най-хубавите неща на света. Изпратил хора да купят кедрово дърво от Финикия, която израилтяните наричали Ливан. Царят на Тир му доставил искания материал и получил в замяна двайсет гра¬да в Галилея, но те не му харесали. Тогава Соломон му по¬могнал да построи първите си кораби и сега Финикия има¬ше най-могъщия търговски флот на света.
По онова време Израил все още е бил велика страна, въпреки че служел само на един бог, като дори не знаел и името му, а го наричал „Господ"*. Една сидонска принцеса успяла да върне Соломон към истинската вяра и той издиг¬нал жертвеник на боговете от Петата планина. Според израилтяните Господ наказал най-мъдрия от царете им, като направил така, че многото войни да го отстранят от управ¬лението.
Неговият син Иеровоам обаче продължил култа, въве¬ден от баща му. Заповядал да направят два златни телеца и израилският народ им се кланял. Именно тогава се появи¬ли пророците и започнали непримирима битка с управни¬ците.
Иезавел бе права: нямаше друг начин да се запази жива истинската вяра, освен да се избият пророците. Макар и да беше нежна и търпелива жена, възпитана в ненавист към войната, тя знаеше, че има моменти, в които единственият изход е насилието. Боговете, на които служеше, щяха да й дадат опрощение за кръвта, изцапана ръцете й.
„Скоро и моите ръце ще бъдат изцапани с кръв - каза жрецът на притихналата планина пред него. - Както проро¬ците са проклятието на Израил, така и бибълското писмо е проклятие за Финикия. И двете причиняват зло, което мо¬же да стане непоправимо. Затова и двете трябва да бъдат спрени, докато все още е възможно. Богът на времето не бива да си тръгва точно сега."
Беше разтревожен от станалото тая сутрин: вражеската войска не ги бе нападнала. Преди много години богът на времето се разгневил на финикийците и ги изоставил. След което пламъкът в лампите угаснал, овцете и кравите изос¬тавили рожбите си, житото и ечемикът спрели да зреят. Богът на слънцето изпратил орела и бога на бурите да го тър¬сят, ала никой не успял да открие бога на времето. Накрая Великата богиня изпратила една пчела, която го намерила да спи в някаква гора и го ужилила. Той се събудил вбесен и започнал да руши всичко наоколо. Наложило се да го хванат и да избавят душата му от омразата. И от този ден нататък всичко се върнало към нормалното си състояние.
Ако богът на времето решеше да си тръгне отново, то¬гава битката нямаше да се състои. Асирийците щяха да ос¬танат завинаги в другия край на долината, а Акбар щеше да продължи да съществува.
„Смелостта - това е страхът, който се моли - каза жре¬цът. - Тук съм, защото не мога да проявя колебание преди битката. Длъжен съм да покажа на воините на Акбар, че съществува нещо, заради което си струва да защитават града. И това не е ни кладенецът, ни пазарът, ни дворецът на градоначалника. Ще се бием с асирийската войска, за¬щото трябва да дадем пример."
Победата на асирийците щеше да премахне завинаги заплахата от азбуката. Завоевателите щяха да наложат своя език и обичаи, макар и да се кланяха на същите бо¬гове от Петата планина. Единствено това беше от значе¬ние.
„След време мореплавателите ни ще разказват из дру¬гите страни за подвизите на нашите воини. Жреците ще си спомнят за имената им и за деня, когато Акбар се е опитал да устои на асирийското нашествие. Художниците ще из¬писват върху папирусите египетски йероглифи, а писарите от Бибъл ще са мъртви. Свещените текстове ще бъдат достъпни само за тези, които са били родени, за да ги на¬учат. И така, идните поколения ще се опитат да ни подра¬жават и ще построят един по-добър свят.
Сега обаче трябва да изгубим тази битка. Ще се бием храбро, но сме в неизгодно положение. Чака ни славна смърт."
След това жрецът се заслуша в нощта и разбра, че е прав. Такава тишина настъпваше само преди важна битка, ала жителите на Акбар я тълкуваха погрешно. Бяха свалили копията си и се забавляваха, вместо да бдят. Не обръ¬щаха внимание на примерите, които природата им даваше: винаги когато наближаваше опасност, животните притихваха.
„Дано да се изпълни волята на боговете. Дано небесата да не паднат върху Земята, защото направихме всичко та¬ка, както трябва, и се подчинихме на традицията."
Илия, жената и детето вървяха на изток, където се на¬мираше Израил. Не се налагаше да минават през асирийския стан, който беше на юг. Пълната луна осветяваше пъ¬тя, ала в същото време хвърляше странни сенки и зловещи рисунки върху скалите и камъните на долината.
В мрака внезапно се появи Ангелът Господен. В дясна¬та си ръка държеше огнен меч.
- Къде отиваш? - попита той Илия.
- В Израил - отговори пророкът.
- Господ извика ли те?
- Вече знам какво чудо очаква Бог да извърша. А сега знам и къде трябва да го сторя.
- Господ извика ли те? - повтори въпроса си ангелът. Илия замълча.
- Господ извика ли те? - попита за трети път ангелът.
-Не.
- Тогава се върни там, откъдето тръгна, защото още не си изпълнил мисията си. Господ все още не те е извикал.
- Позволи поне на тях да заминат, защото няма какво да правят тук - помоли го Илия.
Но ангелът вече бе изчезнал. Илия пусна на земята тор¬бата, която носеше. Седна насред пътя и горчиво заплака.
- Какво има? - попитаха жената и детето, които нищо не бяха видели.
- Трябва да се връщаме - каза той. - Такова е желание¬то на Господа.
Трудно му беше да заспи. Събуди се посред нощ и усе¬ти напрежението във въздуха наоколо. Лош вятър духаше по улиците и носеше със себе си страх и недоверие.
„В любовта към една жена открих любовта към всички създания - молеше се мълчаливо той. - Имам нужда от нея. Знам, Господ няма да забрави, че съм едно от Негови¬те оръдия, може би най-слабото, което е избрал. Помогни ми, Господи, защото трябва да си почина между битките."
Спомни си думите на градоначалника за това колко из¬лишен е страхът. Въпреки това сънят не идваше. „Нуждая се от сила и спокойствие, дай ми почивка, докато все още това е възможно."
Хрумна му да извика своя ангел и да поговори с него, но се отказа. Можеше да чуе неща, които не би желал. За да се освободи от напрежението, слезе в гостната. Торби¬те, които жената бе приготвила за бягството, все още не бяха разтоварени.
Реши да отиде при нея, в стаята й. Сети се за думите, които Господ бе отправил към Мойсей преди една битка: И който се е сгодил и не се е оженил, нека се върне у дома си, да не би да умре в битката, и друг да вземе жена му.
Все още не бяха живели като мъж и жена. Но денят бе¬ше изтощителен и сега моментът не беше подходящ.
Реши да разтовари торбите и да подреди всяко нещо на мястото му. Видя, че тя бе взела освен малкото дрехи, ко¬ито имаше, и инструментите, с които изписваше бибълските букви.
Взе един нож, намокри малка глинена плочка и надраска няколко букви. Беше се научил да пише, докато наблю¬даваше как го прави жената.
„Колко е просто и гениално", помисли си той, като се опитваше да се разсее. Често пъти, когато ходеше на кла¬денеца за вода, чуваше жените да казват: „Гърците от¬краднаха най-важното ни изобретение." Илия знаеше, че не е така: те бяха приспособили писмото за себе си, включвайки гласните, и това го бе превърнало в нещо, ко¬ето всички страни и народи биха могли да ползват. Освен това наричаха свитъците от пергаменти библии в чест на града, където за пръв път се бе появил приспособеният ва¬риант.
Гръцките библии бяха написани върху животински ко¬жи. Илия смяташе, че този начин да бъдат съхранявани ду¬мите никак не е сигурен. Кожата не беше така устойчива като глинените плочки, а и лесно можеше да бъде открад¬ната. Папирусите се късаха след неколкократно ползване и водата ги унищожаваше. „Библиите и папирусите не са направени от подходящ материал, единствено глинените плочки могат да се запазят завинаги", размишляваше той.
Ако все пак градът оцелееше, щеше да препоръча на градоначалника да нареди цялата история на града да бъде записана, а глинените плочки да бъдат съхранявани в спе¬циална зала, за да могат да ги четат и бъдещите поколения. И ако случайно финикийските жреци, които запечатваха в паметта си историята на своя народ, някой ден бъдеха из¬бити, подвизите на воините и творбите на поетите нямаше да бъдат забравени.
Забавляваше се известно време, като изписваше едни и същи букви в различен ред и образуваше нови думи. Оста¬на много доволен от резултата. Това занимание го бе нака¬рало да се отпусне и той се върна в леглото.
Малко след това обаче го събуди силен трясък и врата¬та на стаята му падна на земята.
„Това не е сън. Не е небесното войнство в битка." От всеки ъгъл изникваха сенки, които крещяха като обезумели на някакъв език, който той не разбираше. „Асирийците!"
Нашествениците разбиваха врати, рушаха стени, а кря¬съците им се смесваха с виковете за помощ, които се чува¬ха от площада. Опита се да стане, но една от сенките го по¬вали на пода. Глух шум разтърси долния етаж.
„Пожар! - помисли си Илия. - Подпалили са къщата!" В този миг чу някой да казва на финикийски: - Ето те и теб! Ти си пълководецът им, а си се скрил ка¬то страхливец в къщата на една жена!
Илия погледна в лицето непознатия, който бе изрекъл тези думи. Стаята бе осветена от пламъците и той успя да види някакъв мъж с дълга брада и военна униформа. Да, асирийците бяха нападнали града.
- Нима атакувахте през нощта? - попита той объркан.
Ала мъжът не отговори. Илия зърна блясъка на изваде¬ните мечове, когато един от воините го рани в дясната ръка.
Израилтянинът затвори очи и за част от секундата пред него се изниза всичко, което бе преживял досега. Ето го, отново играеше по улиците на града, където се бе родил. После отиде за пръв път в Йерусалим; вдъхна мириса на срязано дърво в работилницата, възхити се отново на необятността на морето и на красивите дрехи, които носеха хората в големите градове. Разхождаше се из долините и планините на Обетованата земя. Спомни си, че бе видял Иезавел - тя изглеждаше още дете и очароваше всички, ко¬ито се приближаваха до нея. Присъства още веднъж на из¬биването на пророците и чу отново гласа Господен, който му нареди да отиде в пустинята. Видя пак очите на жената, която го чакаше на входа на Сарепта - наричана от своите жители Акбар, - и разбра, че я е обикнал още в първия миг. Изкачи се отново на върха на Петата планина, отново въз¬креси едно дете и народът го посрещна като мъдрец и съ¬дия. Погледна към небето, чиито съзвездия бързо сменяха местата си, удиви се на луната, която показваше едновре¬менно и четирите си фази, усети студа и горещината, есен¬та и пролетта. Почувства отново дъжда и видя светлината на мълнията. Облаците промениха хиляди пъти формата си, водите на реките потекоха за втори път в същото кори¬то. Изживя отново деня, в който бе забелязал първата асирийска шатра, после втората, после толкова други... Видя пак ангелите, които идваха и си отиваха, огнения меч по пъ¬тя към Израил, безсънието, рисунките върху плочките и...
Върнал се бе в настоящето. Питаше се какво става на долния етаж, трябваше на всяка цена да спаси вдовицата и сина й.
- Пожар! - извика той към вражеските воини. - Къща¬та гори!
Не се страхуваше за себе си, тревожеше се единстве¬но за вдовицата и сина й. Някой блъсна главата му в пода и той усети в устата си вкуса на пръстта. Целуна я, каза й колко я обича и обясни, че бе направил всичко възмож¬но, за да избегне това, което ставаше. Искаше да се из¬мъкне от похитителите си, но някой бе стъпил върху вра¬та му.
„Тя сигурно е избягала - помисли си той. - Те не биха причинили зло на една беззащитна жена."
Дълбоко спокойствие обзе сърцето му. Може би Господ си бе дал сметка, че не той е човекът, който му трябва, и бе открил друг пророк, който да избави Израил от греха. Смъртта най-сетне бе дошла, и то така, както той очаква¬ше - чрез мъченичество. Прие съдбата си и зачака послед¬ния удар.
Изминаха няколко секунди. Крясъците продължаваха, кръвта бликаше от раната му, ала смъртоносният удар не идваше.
- Кажи им да ме довършат! - извика той, знаейки, че поне един от войниците говори неговия език.
Никой не обърна внимание на това, което викаше. Спо¬реха разгорещено, сякаш бяха сбъркали в нещо. Няколко войници започнаха да го ритат и за пръв път Илия усети как у него се възвръща инстинктът за самосъхранение. То¬ва го изплаши.
„Не мога да искам да живея повече - помисли си той с отчаяние. - Няма да успея да изляза от тази стая."
Ала нищо не се случваше. Светът сякаш бе застинал на¬веки в тази суматоха от крясъци, шум и прах. Може би Господ бе направил така, както с Иисус Навия, и времето бе спряло по средата на битката.
В този миг от долния етаж до него достигнаха виковете на жената. С нечовешки усилия Илия успя да отблъсне един от стражите и да се изправи, но веднага бе повален отново на земята. Някакъв войник го ритна в главата и той падна в несвяст.
Няколко минути по-късно дойде в съзнание. Асирийците го бяха изнесли на улицата.
Все още зашеметен, Илия вдигна глава: всички сгради наоколо горяха.
- В къщата е затворена една невинна и беззащитна же¬на! Спасете я!
Навсякъде викове, бягащи хора, смут. Понечи да се из¬прави, но отново бе съборен на земята.
„Господи, можеш да сториш с мен каквото поискаш, за¬щото посветих живота си и смъртта си на Твоята кауза -помоли се Илия. - Но спаси тази, която ми даде подслон!"
Някой го хвана за ръцете и го изправи.
- Ела да видиш нещо. Ти заслужаваш - каза му един от асирийските офицери, който говореше неговия език.
Двама от стражите го хванаха от двете страни и го блъснаха към вратата. Къщата бързо изчезваше в пламъ¬ците, а светлината на огъня осветяваше всичко наоколо. От¬всякъде долитаха писъци: плачеше дете, старци молеха за милост, отчаяни жени търсеха синовете си. Ала до съзна¬нието му достигаха само виковете за помощ на жената, ко¬ято му бе дала подслон...
- Какво става? Вътре има жена и дете! Защо правите това с тях?
- Защото тя се опита да скрие градоначалника на Акбар.
- Но аз не съм градоначалникът на Акбар! Вие върши¬те ужасна грешка!
Асирийският офицер го изблъска до вратата. Покривът на къщата се бе срутил от пожара и жената беше затрупа¬на под развалините. Илия успя да види ръката й, която без¬помощно махаше. Тя викаше за помощ, като молеше да не я оставят да изгори жива.
- Защо ме пощадихте, а правите това с нея? - попита Илия.
- И ти няма да бъдеш пощаден, но искаме да те накара¬ме да страдаш колкото може повече. Нашият военачалник умря безславно, пребит с камъни пред стените на града. Дойде, за да запази хората живи, а бе осъден на смърт. Съ¬щата участ сме отредили и за теб.
Илия отчаяно се мъчеше да се освободи, но стражите го повлякоха. Тръгнаха по улиците на Акбар сред адска жега. Войниците бяха плувнали в пот, а някои изглеждаха потре¬сени от това, което току-що бяха видели. Илия се дърпаше и призоваваше небесата, но и Бог, също както асирийците, остана глух за молбите му.
„Добре, че съществува смъртта!"
Колко пъти си го бе мислил след оня ден в конюшнята!
По земята се търкаляха труповете на воините на Акбар, повечето без униформи. Хората тичаха като обезумели, без да знаят къде отиват, нито пък какво търсят. Тичаха са¬мо заради необходимостта да се правят, че вършат нещо, че се борят срещу смъртта и разрушението.
„Защо го правят? - питаше се Илия. - Не виждат ли, че градът е в ръцете на врага и че няма къде да избягат?" Всичко бе станало толкова бързо! Асирийците се бяха възползвали от огромното числено превъзходство, като в същото време си бяха спестили сражението. Войниците на Акбар бяха избити, без да окажат почти никаква съпро¬тива.
Спряха в средата на площада. Накараха Илия да коле¬ничи и вързаха ръцете му. Вече не чуваше виковете на же¬ната. Може би е издъхнала бързо и не е била подложена на бавното мъчение да бъде изгорена жива. Може би вече е в обятията на Господ, прегърнала сина си.
Друга група асирийски войници доведоха пленник, чие¬то лице бе обезобразено от удари. Въпреки това Илия раз¬позна в него коменданта.
- Да живее Акбар! - викаше той. - Да живеят вечно Финикия и нейните воини, които се бият с врага през деня! Смърт на страхливците, които нападат в мрака!
Не успя да довърши. Мечът на един от асирийските во¬еначалници се спусна и главата на коменданта се търкулна на земята.
„Сега е мой ред - каза си Илия. - Ще я срещна отново в Рая и ще се разхождаме, хванати за ръце."
В този миг се доближи някакъв мъж и започна да спори с офицерите. Бе един от жителите на Акбар, Илия често го бе виждал на площада. Сети се, че дори му бе помогнал да разреши важен спор със съседа си.
Асирийците също започнаха да спорят, като говореха все по-високо и сочеха към Илия. Мъжът коленичи, целу¬на краката на един от тях, вдигна ръце към Петата плани¬на и заплака като дете. Гневът на асирийците сякаш се ута¬ложи.
Разговорът като че ли нямаше да има край. Мъжът ги умоляваше и в същото време плачеше, сочейки към Илия и към къщата, където живееше градоначалникът. Войници¬те сякаш не обръщаха внимание на разговора.
Накрая офицерът, който говореше неговия език, се приближи.
- Нашият шпионин твърди, че сме се заблудили - рече той, като погледна към мъжа. - Той ни даде плановете на града, така че можем да му вярваме. Ти не си този, когото искахме да убием.
Ритна го и Илия падна на земята.
- Казва, че си щял да отидеш в Израил, за да свалиш принцесата от трона. Истина ли е? Илия не отговори.
- Кажи ми дали е истина и ще можеш да си отидеш вкъ¬щи навреме, за да спасиш онази жена и сина й - настоя офицерът.
- Да, истина е - каза Илия. Може би Господ го беше чул и щеше да му помогне да ги спаси.
- Бихме могли да те отведем с нас като пленник в Тир и Сидон - продължи офицерът, - но ни чакат още много битки и ти ще бъдеш излишен товар. Бихме могли да по¬искаме откуп за теб, но от кого ли? Ти си чужденец дори в собствената си страна.
Офицерът стъпи върху лицето му.
- Никой няма полза от теб - нито враговете, нито при¬ятелите ти. Същото се отнася и за града. Не си струва да оставяме тук част от войската ни, за да го задържим под наша власт. Когато превземем цялото крайбрежие, Акбар, така или иначе, пак ще бъде наш.
-	Искам да ти задам един въпрос - рече Илия. - Само един въпрос.
Офицерът го погледна подозрително.
- Защо ни нападнахте през нощта? Не знаете ли, че всички войни се водят денем?
- Не сме нарушили закона, защото няма традиция, коя¬то да забранява това - отвърна офицерът. -Ай разполагах¬ме с много време, за да опознаем местността. Вие сте се загрижили за спазването на обичаите, а сте забравили, че нещата се променят.
Асирийците си тръгнаха, без да кажат нищо повече. Шпионинът се приближи и развърза ръцете му.
- Обещах си един ден да се отплатя за великодушието ти и изпълних думата си. Когато асирийците влязоха в двореца, един от робите им казал, че този, когото търсят, се е скрил в дома на вдовицата. И докато те стигнат дотам, истинският градоначалник успя да избяга.
Илия не го слушаше. Огънят пращеше отвсякъде, а ви¬ковете продължаваха.
Сред цялото това безредие се открояваше една група от хора, които се държаха съвсем дисциплинирано. Бяха аси¬рийците, които се изтегляха мълчаливо, подчинявайки се на негласна заповед.
Битката в Акбар бе приключила.
„Тя сигурно е мъртва - каза си Илия. - Не искам да хо¬дя там, тя сигурно вече е мъртва. Или пък се е спасила по чудо и ще дойде при мен."
Ала сърцето му настояваше да се изправи и да отиде в къщата, където живееха. Илия се бореше със себе си. От¬насяше се не само за любовта му към една жена, а за це¬лия му живот - вярата в Божията промисъл, напускането на родния му град, идеята, че той има определена мисия и е способен да я изпълни...
Огледа се. Търсеше някой меч, за да свърши с живота си, но асирийците бяха отнесли всички оръжия от Акбар. Хрумна му да се хвърли в пламъците на горящите къщи, но изпита страх от болката.
За миг остана неподвижен, ала след това постепенно започна да осъзнава положението, в което се намираше. Же¬ната и синът й сигурно вече бяха напуснали този свят, но трябваше да ги погребе според обичая. Единственото не¬що, което можеше да го крепи в този момент, бе да дейст¬ва в името на Господ, независимо дали той съществува, или не. А след като изпълнеше религиозния си дълг, щеше да се предаде на болката и съмнението.
Освен това бе възможно те все още да са живи. Не би¬ваше да стои тук, без да прави нищо.
„Не искам да ги видя с обгорени лица и със свлякла се от плътта кожа. Душите им сигурно вече се носят свобод¬но в небето."
Въпреки това тръгна към къщата. Гъстият пушек го за¬душаваше и не му позволяваше да вижда накъде върви. Постепенно започна да си дава сметка за положението в града. Макар и врагът да се бе изтеглил, паниката вземаше застрашителни размери. Хората продължаваха да се лутат без посока, плачеха и отправяха молитви към боговете за починалите си близки.
Потърси някой, който да му помогне. Наблизо имаше само един човек, който, изглежда, беше в шок. Мисълта му явно беше далеч оттук.
„По-добре да вървя направо и да не моля никого за по¬мощ." Познаваше Акбар като родния си град и успя да се ориентира дори и без да може да разпознае много от мес¬тата, откъдето обикновено минаваше. От улиците започна¬ха да долитат по-смислени думи. Хората постепенно осъз¬наваха, че се е случило нещастие и че трябва да действат.
- Тук има ранен! - викаше един.
- Трябва ни още вода! Няма да успеем да потушим огъ¬ня! - крещеше друг.
- Помогнете ми! Мъжът ми е затрупан!
Илия стигна до мястото, където преди много месеци бе посрещнат и приет като приятел. Някаква старица, съвсем гола, бе седнала на улицата пред къщата. Понечи да й по¬могне, но тя го отблъсна и извика:
-	Тя умира! Направи нещо! Махни тая стена, която я е притиснала!
И започна да крещи истерично. Илия я хвана за ръцете и я изведе оттам, защото шумът, който тя вдигаше, не му позволяваше да чуе стенанията на жената. Около него всичко бе разрушено. Покривът и стените се бяха срутили и той не можеше да открие къде точно я бе видял за после¬ден път. Пламъците вече не бяха толкова силни, но жегата все още беше непоносима. Прекрачи развалините, които покриваха пода, и отиде там, където някога се намираше нейната стая.
Въпреки суматохата, която цареше навън, успя да доло¬ви стон. Това бе нейният глас!
Илия несъзнателно изтупа праха от дрехите си, като че ли искаше да й се представи в по-добър вид. Застина в мълчание, като се опитваше да се съсредоточи. Чу праще-нето на огъня, виковете за помощ, които идваха от затру¬паните в съседните къщи хора. Искаше му се да ги накара да млъкнат, за да разбере къде се намират жената и синът й. Измина доста време, докато той отново чу шума - някой драскаше по дървото под краката му.
Коленичи и започна да копае като обезумял. Извади пръстта, камъните и гредите. Накрая ръката му докосна нещо топло - беше кръв.
- Не умирай, моля те! - рече Илия.
- Не разчиствай развалините над мен - чу я той да каз¬ва. - Не искам да видиш лицето ми. Върви да помогнеш на сина ми.
Той продължи да копае и отново чу гласа.
- Върви да потърсиш тялото на сина ми. Моля те, на¬прави го!
Илия отпусна глава на гърдите си и тихо заплака.
- Не знам къде е затрупан - каза й той. - Не си отивай, моля те, толкова искам да останеш с мен! Трябва да ме на¬учиш да обичам, сърцето ми вече е готово за това.
- Преди ти да дойдеш, години наред исках да умра. Смъртта сигурно ме е чула и дойде да ме вземе със себе си.
Тя простена. Илия прехапа устни и нищо не каза. Някой го докосна по рамото.
Обърна се изплашено и видя момчето. Бе покрито с прах и сажди, но не изглеждаше да е ранено.
- Къде е мама? - попита то.
- Тук съм, синко - отговори гласът изпод руините. - Ра¬нен ли си?
Момчето заплака. Илия го прегърна.
- Недей да плачеш, синко. - Гласът ставаше все по-слаб. - На майка ти не й беше лесно да разбере, че живо¬тът има някакъв смисъл. Дано поне съм успяла да те науча на това. Как изглежда градът, в който съм родена?
Илия и момчето притихнаха, здраво прегърнати.
- Изглежда добре - излъга Илия. - Няколко финикий¬ски воини загинаха, но асирийците вече се изтеглиха. Преследват градоначалника, за да отмъстят за смъртта на един от техните военачалници.
Отново настъпи мълчание. И отново се чу гласът, още по-слаб.
- Кажи ми, спасен ли е градът?
Илия усети, че тя всеки момент щеше да издъхне.
- Градът не е разрушен. И синът ти е добре.
-А ти?
- Аз оцелях.
Знаеше, че тези думи щяха да освободят душата й и тя щеше да умре спокойна.
- Накарай сина ми да коленичи - каза жената след мал¬ко. - Искам също така ти да се закълнеш в твоя Господ Бог.
- Ще сторя каквото поискаш. Всичко, което поискаш.
- Веднъж ти ми каза, че Господ е навсякъде, и аз повяр¬вах. Каза, че душите не отиват на върха на Петата плани¬на, и аз повярвах и в това. Но не ми обясни къде отиват то¬гава.
Ето в какво искам да се закълнете и двамата: да не пла¬чете за мен и да се грижите един за друг, докато Господ позволи на всеки да следва своя път. От този миг нататък душата ми ще се слее с всичко, което съм видяла на земя¬та. Аз ще бъда долината, планините наоколо, града, хората, които вървят по улиците му. Аз ще бъда неговите ране¬ни и неговите просяци, неговите воини, жреци, търговци, първенци. Аз ще бъда земята, по която стъпваш, и кладе¬неца, който утолява жаждата на всички. Не плачете за мен, няма причина да бъдете тъжни. Отсега нататък аз ще бъда Акбар, а градът е красив.
Настъпи гробна тишина и вятърът утихна. Илия не чу¬ваше вече нито долитащите отвън викове, нито пращенето на огъня в съседните къщи. Чуваше само тишината, която бе толкова осезаема, че би могъл да я докосне.
После Илия отстрани момчето, разкъса дрехите си и ка¬то се обърна към небесата, закрещя с все сила:
- Господи Боже мой! Заради Теб напуснах Израил и не можах да жертвам за Теб кръвта си, както сториха другите пророци. Приятелите ми ме нарекоха страхливец, а враго¬вете ми - предател. Заради Теб ядох само това, което вра¬ните ми носеха, и пресякох пустинята, докато стигна до Сарепта, наричана още Акбар от своите жители. Воден от Твоите ръце, срещнах една жена. Водено от Теб, сърцето ми се научи да я обича. Нито за миг обаче не забравих ис¬тинската си мисия. През всичките тези дни бях винаги го¬тов да тръгна... Красивият Акбар сега е в руини, а жената, която Ти ми повери, лежи погребана под тях. Къде сгре¬ших, Господи? В кой момент не изпълних това, което Ти поиска от мен? Ако си бил недоволен от мен, защо не ме прибра от тоя свят? А вместо това Ти пак причини мъка на тези, които ми помогнаха и ме обикнаха... Не разбирам каква е Твоята воля! Не виждам справедливост в Твоите де¬ла! Не съм в състояние да понеса страданието, което Ти ми налагаш! Махни се от живота ми, защото и аз се превър¬нах в руини, огън и прах.
Сред огъня и скръбта Илия видя светлина. След което се появи Ангелът Господен.
—	Защо си дошъл? - попита го Илия. - Не виждаш ли, че е късно?
- Дойдох да ти кажа, че Господ още веднъж чу молит¬вата ти и това, което искаш, ще ти бъде дадено. Няма да чуваш повече гласа на твоя ангел, нито пък аз ще те потър¬ся, преди да изтекат дните на твоето изпитание.
Илия хвана момчето за ръка и двамата тръгнаха без¬целно. Вятърът, който разпръскваше гъстия дим, бе утих¬нал и сега пушекът така изпълваше улиците, че едва се ди¬шаше. „Може би е само сън - помисли си той. - Може би е само кошмар."
- Ти излъга мама - каза момчето. - Градът е разрушен.
- Има ли някакво значение? Тя не виждаше какво става около нея, затова беше по-добре да я оставим да умре щаст¬лива.
- Но тя ти повярва и каза, че ще бъде Акбар.
По земята имаше пръснати парчета от стъкло и от гли¬нени съдове, на които Илия си поряза крака. Болката го на¬кара да разбере, че не сънува, че всичко наоколо е ужася¬ващо реално. Успяха да се доберат до площада, където ся¬каш много отдавна той се бе срещал с хората, бе им пома¬гал да разрешават споровете помежду си... А сега небето бе озарено от огъня на пожарите.
- Не искам мама да се превърне в това, което виждам сега - настояваше момчето. — Ти я излъга.
То изпълняваше дадената клетва. По лицето му няма¬ше ни една сълза. „Какво да правя? - питаше се Илия. Кракът му кървеше и той реши да съсредоточи цялото си внимание върху болката. Тя щеше да го отдалечи от отча¬янието.
Погледна раната, която асириецът му бе нанесъл с меча си. Не беше толкова дълбока, колкото си мислеше. Седна¬ха с момчето на същото място, където го бяха вързали враговете му, а един предател го бе спасил. Забеляза, че хората вече не тичат. Вървяха бавно сред дима от къща на къща, сякаш бяха призраци. Приличаха на забравени от не¬бесата души, осъдени вечно да бродят по Земята. Всичко му се струваше безсмислено.
Някои от жителите на града се опитваха да направят нещо. Илия продължаваше да чува гласове на жени и раз¬минаващи се заповеди на воини, които бяха оцелели след клането. Но бяха малобройни и нищо не можеха да свър¬шат.
Веднъж жрецът бе казал, че светът - това е колективни¬ят сън на боговете. Дали всъщност не беше прав? Дали Илия не би могъл да помогне на боговете да се събудят от този кошмар, да заспят отново и да сънуват нещо приятно? Когато нощем му се случеше да сънува призраци, винаги се събуждаше и заспиваше отново. Не би ли могло да ста¬не така и със създателите на Вселената?
Препъваше се в трупове. Мъртвите не ги беше грижа нито за данъците, които трябваше да платят, нито за асирийците, които стануваха в долината, нито за религиозни¬те обреди, още по-малко за съществуването на някакъв скитащ пророк, който може би някога дори ги е загова¬рял...
„Не бива да стоя така през цялото време. Единствено¬то, което тя ми завеща, е това дете, и аз трябва да бъда достоен за него, дори това да е последното ми деяние на Земята."
Изправи се с усилие, хвана отново момчето за ръка и продължиха да вървят. Имаше хора, които разграбваха полусрутените магазини и бараки. За пръв път се опита да ре¬агира на това, което ставаше, като поиска да ги спре.
Но хората го изблъскаха с думите:
- Ние само дояждаме остатъците на това, което градо¬началникът погълна сам. Не ни пречи!
Илия нямаше сили да спори. Изведе момчето извън града и тръгнаха през долината. Ангелите нямаше да му се явяват повече с огнените си мечове.
- Пълнолуние е.
Далеч от праха и дима той можеше да види нощта, огряна от лунната светлина. Няколко часа преди това, когато се бе опитал да напусне града в посока към Йерусалим, не му беше никак трудно да намери пътя. Както не е било трудно и за асирийците.
Момчето се спъна в някакъв труп и извика. Беше жре¬цът. Ръцете и краката му бяха отсечени, но той все още бе¬ше жив. Погледът му бе втренчен в Петата планина.
- Както виждаш, финикийските богове спечелиха не¬бесната битка - промълви жрецът с мъка, ала гласът му бе спокоен. Кръв течеше от устата му.
- Нека да сложа край на страданията ти - предложи Илия.
- Болката нищо не означава, сравнена с радостта от то¬ва, че съм изпълнил дълга си.
- Нима твоят дълг беше да унищожиш този град, в кой¬то хората винаги са били справедливи?
- Един град не умира, умират само жителите му и иде¬ите, които те носят в себе си. Някой ден други хора ще на¬селят Акбар и ще пият от водата му. А камъкът, оставен от неговия основател, ще бъде грижливо излъскван от новите жреци. Върви си, моята болка след малко ще изчезне, а ти ще носиш отчаянието си, докато си жив.
Поради осакатеното си тяло жрецът едва дишаше. Илия го бе отминал, когато една група от мъже, жени и деца се втурна към него и го наобиколи.
- Ти си виновен за всичко! - крещяха те. - Ти опозори земята ни и навлече проклятие над града ни!
- Дано боговете да видят това! Дано да узнаят у кого е вината!
Мъжете го бяха хванали за раменете и силно го разтърс¬ваха. Момчето се отскубна от ръката му и избяга. Хората го удряха в лицето, по гърдите, по гърба, ала Илия мисле¬ше единствено за момчето. Беше неспособен дори да го задържи до себе си.
Скоро престанаха да го бият, може би защото всички се бяха уморили от толкова насилие. Илия се строполи на зе¬мята.
- Махай се оттук! - извика някой. - Ти се отплати за обичта ни с омраза!
Хората се отдалечиха. Илия нямаше сили да стане. Ко¬гато успя да се отърси от преживения срам, той вече не бе¬ше същият човек. Не искаше нито да умре, нито да продължи да живее. Не искаше нищо. У него нямаше ни лю¬бов, ни омраза, ни вяра.
Някой докосна лицето му и Илия се събуди. Все още бе¬ше нощ, но луната се бе скрила.
- Обещах на мама да се грижа за теб - каза момчето. -Но не знам какво да направя.
- Върни се в града. Хората са добри, все някой ще те приеме в дома си.
- Ти си ранен. Трябва да се погрижа за ръката ти. Дано да се появи някой ангел и да ми каже какво да направя.
- Но ти не знаеш, не разбираш нищо от това, което става в момента! - извика Илия. - Ангелите няма да се върнат по¬вече при нас, защото ние сме най-обикновени хора. А всички хора са слаби пред страданието. Когато се случат нещастия, обикновените хора трябва да се оправят както могат!
Пое си дълбоко въздух и се опита да се успокои. Няма¬ше никакъв смисъл да спори с момчето.
- Как стигна дотук?
- Но аз не си бях отишъл.
- Тогава си бил свидетел на моя срам! Разбрал си, че аз няма какво повече да правя в Акбар!
- Но ти ми каза, че от всяка битка има полза. Дори и от онези, които губим.
Илия си спомни за предишната сутрин, когато двамата вървяха към кладенеца. Имаше чувството, че са минали години оттогава, и поиска да му каже, че хубавите думи нищо не означават пред страданието, но реши да не го пла¬ши.
- Как успя да се спасиш от пожара? Момчето наведе глава.
- Аз бях буден. Реших да не спя през нощта, за да видя дали ти се срещаш с мама в стаята й. И когато започнаха да нахълтват войници, веднага ги забелязах.
Илия стана и се опита да ходи. Търсеше скалата в под¬ножието на Петата планина, където един следобед бе на¬блюдавал заедно с вдовицата залеза на слънцето.
„Не бива да отивам там - помисли си той. - Ще ме об¬земе още по-голямо отчаяние."
Но сякаш някаква сила го тласкаше в тая посока. Кога¬то стигна до мястото, горчиво заплака. По средата се изди¬гаше камък, също като камъка в Акбар. Той единствен в долината знаеше какво означава този камък, който нямаше да бъде почитан от новите жители, нито пък щеше да бъде излъскван от влюбени двойки, откриващи смисъла на лю¬бовта.
Прегърна момчето и заспа отново.
- Гладен съм и съм жаден - каза момчето на Илия вед¬нага щом се събуди.
- Можем да се отбием у едни пастири, чиято къща е наблизо. Сигурно нищо лошо не им се е случило, тъй като не живеят в Акбар.
- Трябва да оправим града. Мама каза, че тя ще бъде Акбар.
Какъв град? Вече нямаше ни дворец, ни пазар, ни кре¬постни стени. Почтените граждани се бяха превърнали в разбойници, младите воини бяха избити. Ангелите няма¬ше да се върнат повече, но сега това не беше най-важно¬то.
- Нима смяташ, че разрушението, болката, убийствата, които бяха извършени снощи, имат някакъв смисъл? Нима смяташ, че трябва да бъдат отнети хиляди човешки живо¬та, за да бъде научен някой на нещо?
Момчето го погледна изумено.
- Забрави това, което казах - промълви Илия. - Хайде да потърсим пастира.
- И да оправим града - настоя момчето.
Илия не отговори. Знаеше, че не би могъл да разчита на някакъв авторитет пред народа, който го винеше за случи¬лото се нещастие. Градоначалникът бе избягал, комендан¬тът бе убит, а Тир и Сидон сигурно скоро щяха да паднат под чуждо владичество. Жената може би имаше право - боговете непрекъснато се сменяха едни с други и този път Господ си бе отишъл.
- Кога ще се върнем в града? - запита отново момчето. Илия го хвана за раменете и силно го разтърси.
- Погледни назад! Ти не си сляп ангел, а момче, което искаше да шпионира майка си. Какво виждаш сега? Забе¬ляза ли стълбовете дим, които се издигат? Знаеш ли какво означава това?
- Причиняваш ми болка! Искам да се махна оттук! Ис¬кам да си отида!
Илия спря, изплашен от самия себе си. Никога по-рано не бе постъпвал така. Момчето се отскубна от ръцете му и затича към града. Той го настигна и коленичи в краката му.
- Прости ми. Не знам какво правя. Момчето ридаеше, но нито една сълза не се стичаше по лицето му. Илия приседна до него и изчака да се успокои.
- Не си отивай - помоли го той. - Преди майка ти да издъхне, й обещах да остана с теб, докато пораснеш доста¬тъчно, за да можеш сам да следваш пътя си.
- Каза й също така, че градът е непокътнат. И тя доба¬ви, че...
- Няма нужда да го повтаряш. Объркан съм, погълнат съм от чувството за собствената си вина. Остави ме да на¬меря себе си. Прости ми, не исках да ти причиня болка.
Момчето го прегърна, ала нито една сълза не бликна от очите му.
Стигнаха до къщата, която се намираше насред долина¬та. Една жена стоеше пред вратата, а две малки деца игра¬еха до нея. Стадото беше зад оградата, което означаваше, че тая сутрин пастирът не го бе извел в планината.
Жената гледаше уплашено мъжа и момчето, които се приближаваха. Искаше й се да ги отпрати веднага, но тра¬дицията, както и боговете повеляваха да се спазва всемир¬ният закон на гостоприемството. Ако откажеше да ги при¬еме в дома си, някой ден същата участ можеше да сполети децата й.
- Нямам пари - каза тя. - Но мога да ви дам малко во¬да и храна.
Седнаха на тесния чардак под сламения покрив, а тя до¬несе сушени плодове и стомна с вода. Ядяха мълчаливо. За пръв път от предишната нощ се бяха върнали към нещо, което бе неразделна част от нормалното им ежедневие. Де¬цата се бяха скрили зад къщата, изплашени от появата на двама непознати.
След като изяде всичко в чинията си, Илия попита за пастира.
- След малко ще си дойде - отговори тя. - Чухме силен тътен и тази сутрин един човек дойде да ни каже, че Акбар бил разрушен. Мъжът ми отиде да види какво се е случило.
Децата я повикаха и тя влезе вътре.
„Няма смисъл да се опитвам да убеждавам момчето -мислеше си Илия. - То няма да ме остави на спокойствие, докато не сторя това, което иска от мен. Трябва да му по¬кажа, че е невъзможно. Само по тоя начин мога да го убе¬дя."
Храната и водата сториха чудо. Илия отново се почувст¬ва като част от света.
Мисълта му течеше с невероятна бързина, търсейки ре¬шения вместо отговори.
Скоро пристигна и пастирът. Изплаши се при вида на мъжа и момчето. Бе загрижен за безопасността на семейст¬вото си, но бързо разбра каква е работата.
- Вие сигурно сте бежанци от Акбар - рече той. - От¬там се връщам.
- Какво става там? - попита момчето.
- Градът е разрушен, а градоначалникът избягал. Бого¬вете объркаха света.
- Загубихме всичко, което имахме. Ще може ли да ни подслониш? - запита го Илия.
- Струва ми се, че жена ми вече ви е подслонила и ви е нахранила. Сега ще трябва да си тръгнете и смело да по¬срещнете неизбежното. - Не знам какво да правя с момчето. Нуждая се от по¬мощ.
- Разбира се, че знаеш. Момчето е младо, изглежда ум¬но и пълно със сила. Ти притежаваш опита на човек, пре¬живял много победи и поражения. Това е прекрасна комби¬нация, тъй като можеш да му помогнеш да стигне до мъд¬ростта.
Мъжът погледна раната върху ръката на Илия и каза, че не е сериозна. Влезе в къщата и скоро се върна - носеше някакви билки и парче плат. Момчето му помогна да нало¬жи раната с лекарството. Когато пастирът му каза, че и сам ще се справи, то отвърна, че е обещало на майка си да се грижи за този човек.
Пастирът се засмя.
- Синът ти държи на дадената дума.
- Аз не съм негов син. А той също държи на думата си. Ще построи отново града, защото трябва да върне майка ми от оня свят, както стори с мен...
Изведнъж Илия си обясни тревогата на момчето. Но преди да каже каквото и да било, пастирът повика жена си, която излизаше от къщата.
- Най-добре е да устроите по най-бързия начин живота си - рече той. - Ще мине много време, докато всичко ста¬не отново това, което е било.
- Никога няма да стане.
- Ти имаш вид на мъдрец, ако и да си млад, и сигурно разбираш нещата по-добре от мен. От природата обаче научих нещо, което никога няма да забравя. Човек трябва да знае, че зависи от времето и сезоните. Само така един пастир може да надживее неизбежните неща. Той се гри¬жи за стадото си, лекува всяко болно животно, сякаш е единственото, което има, помага на овцете да отгледат аг¬нетата си, никога не се отдалечава много от мястото, къде¬то има вода за животните. Понякога обаче е възможно ня¬коя от овцете, към която той е много привързан, неочаква¬но да умре. Може да я ухапе змия, да я отвлече някой див звяр, да падне в пропаст... Ала неизбежното не може да не се случи.
Илия погледна към Акбар и си спомни разговора с ан¬гела. Неизбежното не може да не се случи.
- Нужна е дисциплина и търпение, за да го преодоле¬еш - каза пастирът. - А също и надежда. Когато си я изгу¬бил, няма смисъл да хабиш силите си и да се бориш с не¬избежното. Не става дума за надеждата в бъдещето, а за това човек да пресътвори собственото си минало.
Пастирът вече не бързаше. Сърцето му бе изпълнено със състрадание към бежанците, които стояха пред него. След като нещастието не бе засегнало нито него, нито се¬мейството му, нищо не му струваше да им помогне, за да се отблагодари на боговете. Освен това бе чул да се гово¬ри за израилския пророк, който се изкачил на Петата пла¬нина, без да бъде изгорен от небесния огън. По всичко ли¬чеше, че точно този човек сега беше пред него.
- Можете да останете още един ден, ако искате.
- Не разбрах какво каза преди това - рече Илия. - Как така да пресътвориш собственото си минало?
- Много хора са минавали оттук на път за Тир и Сидон. Някои от тях се оплакваха, че нищо не са постигнали в Акбар, и търсеха нова съдба. По-късно същите тези хора се връщаха. Не бяха успели да постигнат това, за което бя¬ха тръгнали, защото заедно с багажа си те носеха и товара на предишния си неуспех. Някои обаче бяха успели да си намерят работа при управниците, други се радваха колко добре са възпитали децата си, ала нищо повече. Миналото им в Акбар ги бе направило страхливи и те не вярваха до¬статъчно в самите себе си, за да поемат някакъв по-голям риск. Край къщата са минавали и хора, пълни с ентусиа¬зъм. Бяха използвали всяка минута в Акбар, за да съберат с много труд парите, необходими за предприетото от тях пътуване. За тези хора животът беше - и винаги ще бъде -непрекъсната победа. Те също се връщаха, но ми разказва¬ха чудни истории. Бяха завоювали всичко, което искаха, защото не ги възпираше неудовлетворението от миналото им.
Думите на пастира достигаха до сърцето на Илия.
- Не е трудно да устроиш отново живота си, както не е невъзможно да бъде издигнат Акбар върху руините си -продължи пастирът. - Достатъчно е да осъзнаем, че все още притежаваме същата сила, която сме имали и преди. И да я използваме.
Мъжът погледна Илия в очите.
- Ако твоето минало не те удовлетворява, забрави го. Измисли нова история за живота си и повярвай в нея. Съ¬средоточи се само върху моментите, в които си постигал желанията си, и тази сила ще ти помогне да получиш това, което искаш.
„По едно време исках да бъда дърводелец, а после -пророк, когото Бог е изпратил, за да спаси Израил - по¬мисли си Илия. - Ангелите слизаха от небесата, а Господ говореше с мен, докато разбрах, че Той е несправедлив и никога няма да разбера неговите подбуди."
Пастирът извика на жена си, че няма да тръгва. В края на краищата бе ходил чак до Акбар и не му се вървеше по¬вече.
- Благодаря ти за гостоприемството - каза Илия.
- Можете да преспите тук една нощ. Момчето прекъсна разговора:
- Искаме да се върнем в Акбар.
- Изчакайте до утре. Градът в момента е разграбван от собствените си жители и няма да има къде да спите.
Момчето заби поглед в земята и прехапа усни, но още веднъж устоя на желанието да заплаче. Пастирът ги въве¬де в къщата, успокои жена си и децата си и до края на деня разговаряше само за времето, за да поразсее Илия и мом¬чето.
На другия ден двамата станаха рано, закусиха с това, което им бе приготвила жената на пастира, и тръгнаха към вратата.
- Нека животът ти бъде дълъг, а стадото ти непрекъсна¬то да се увеличава - каза Илия. - Нахраних се с това, от ко¬ето тялото ми се нуждаеше, а душата ми научи онова, което все още не знаеше. Дано Бог никога да не забрави то¬ва, което сторихте за нас, дано децата ви никога да не бъ¬дат чужденци в чужда земя.
- Не знам за кой Бог говориш, на Петата планина жи¬веят много богове - отвърна твърдо пастирът, но веднага след това промени тона си. - Спомняй си за хубавите не¬ща, които си направил. Те ще ти дадат смелост.
- Твърде малко са, а и никое от тях не се дължи на мо¬ите качества.
- Тогава е ударил часът да сториш повече.
- Бих могъл да предотвратя нашествието. Пастирът се разсмя.
- Дори и да беше градоначалник на Акбар, не би могъл да попречиш на неизбежното да се случи.
- Може би градоначалникът трябваше да нападне асирийците още когато започнаха да пристигат в долината и войската им беше малобройна. Или пък да преговаря за мир, преди да е избухнала войната.
- Всичко, което е могло да се случи, но не се е случило, накрая бива отнесено от вятъра и не оставя никаква следа -отговори пастирът. - Животът - това са нашите постъпки. Има неща, които боговете ни карат да изживеем. Няма значение защо го правят, както няма и никакъв смисъл да се опитваме на всяка цена да ги избегнем.
- Но защо е така?
- Попитай израилския пророк, който живееше в Акбар. Изглежда, че той има отговор за всичко. Мъжът тръгна към оградата.
- Трябва да изведа стадото си на паша. Вчера цял ден животните стояха тук и сега са нетърпеливи. Кимна им за сбогом и тръгна с овцете.
Момчето и Илия вървяха през долината.
- Много бавно вървиш - каза му то. - Страх те е от то¬ва, което може да ти се случи.
- Страх ме е само от мен самия - отвърна Илия. - Повече нищо не могат да ми сторят, защото сърцето ми пре¬стана да съществува.
- Но Бог, който ме върна от смъртта, все още е жив. Той може да върне мама на тоя свят, ако ти сториш също¬то с града.
- Забрави този Бог. Той е далеч, освен това вече не пра¬ви чудесата, които очакваме от Него.
Пастирът беше прав. От този момент нататък Илия имаше нужда да пресътвори собственото си минало. И да забрави за деня, в който бе решил, че е пророк и че трябва да освободи Израил, а не бе успял да спаси дори един град.
Тази мисъл го изпълни с необяснимо въодушевление. За пръв път в живота си се почувства свободен да прави то¬ва, което сметне за добре, и то тогава, когато пожелае. На¬истина, нямаше да чува повече ангелите, но в замяна на то¬ва беше свободен да се върне в Израил, отново да стане дърводелец, да отиде в Гърция, за да узнае какво мислят нейните мъдреци, или пък да тръгне заедно с финикийските мореплаватели към отвъдморските земи.
Преди това обаче трябваше да си отмъсти. Бе посве¬тил най-хубавите години от живота си на един глух за всичко Бог, който непрекъснато заповядваше и винаги пра¬веше нещата така, както на Него му харесва. Илия се бе приучил да изпълнява Неговите решения и да уважава на¬меренията Му.
Ала вместо да бъде възнаграден за верността си, той бе изоставен. Предаността му остана незабелязана, а усилията му да изпълнява волята на Всевишния доведоха до смъртта на единствената жена, която бе обичал в живота си.
- Притежаваш цялата сила на света и на звездите - ка¬за Илия на родния си език, за да не може момчето до него да разбере какво означават тези думи. - Можеш да унищо¬жиш един град или дори цяла страна така, както ние уни¬щожаваме насекомите. Изпрати тогава небесния огън и вземи живота ми сега, защото, ако не го сториш, ще въс¬тана срещу Твоето дело.
В далечината се появи Акбар. Илия хвана ръката на момчето и силно я стисна.
- Оттук нататък ще вървя със затворени очи, докато преминем през вратите на града, затова ти трябва да ме водиш - помоли той момчето. - Ако умра, докато стигнем дотам, направи това, което искаш от мен. Издигни отново Акбар, дори и ако трябва преди това да пораснеш, да се на¬учиш да режеш дървета и да дялаш камъни!
Момчето нищо не отговори. Илия затвори очи и се ос¬тави да го води. Чуваше шумоленето на вятъра и собстве¬ните си стъпки по пясъка.
Спомни си за Мойсей, който освободил избрания народ и го превел през пустинята, преминавайки през огромни препятствия, а накрая Господ му забранил да влезе в Хана-ан. Мойсей му казал:
Дай ми да мина и да видя оная хубава земя отвъд Йор¬дан.
Господ обаче се разгневил от молбата му и му отвър¬нал: Стига, занапред да не ми говориш вече за това. Вдигни очи към морето и към север, към юг и към изток, погледни с очи, защото няма да преминеш този Йордан.
Така възнаградил Господ Мойсей за дългата и трудна мисия, като не му позволил да стъпи на Обетованата земя. Какво ли е щяло да се случи, ако Мойсей не се е подчинил?
Илия отново отправи мисълта си към небесата.
„Господи, това не беше битка между асирийците и фи¬никийците, а между Теб и мен. Ти не ме предупреди за та¬зи война между двама ни и както винаги излезе победител и наложи волята Си. Унищожи жената, която обичах, и гра¬да, който ме подслони, когато бях далеч от родината."
Илия чу как вятърът се усили. Изплаши се, но продължи.
„Не мога да върна жената на тоя свят, но мога да про¬меня посоката на разрушителното Ти дело. Мойсей прие волята Ти и не премина реката. Аз обаче няма да се спра. Убий ме в този миг, защото, ако ме оставиш да стигна до вратите на града, ще издигна отново това, което Ти поиска да изтриеш от лицето на Земята. И ще въстана срещу Тво¬ето решение."
Не каза нищо повече. Изрече мислите си и зачака смъртта. Вървя дълго, заслушан единствено в стъпките си по пясъка. Не искаше да чува нито гласа на ангелите, нито Божиите заплахи. Сърцето му беше свободно и той вече не се страхуваше от това, което би могло да се случи. Ала дълбоко в душата си усети безпокойство, сякаш бе забра¬вил нещо важно.
Бяха вървели доста, когато момчето спря и дръпна Илия за ръката.
- Пристигнахме.
Той отвори очи. Небесният огън не бе паднал върху не¬го, а наоколо се виждаха разрушените стени на Акбар.
Погледна момчето, което го бе хванало с две ръце, ся¬каш се боеше да не избяга. Дали го обичаше? Нямаше представа. Но тези размишления можеха да почакат. Сега му предстоеше важна задача - първата от много години насам, която не му бе възложена от Бог.
До тях достигаше миризма на изгоряло. Хищни птици кръжаха в небето, като изчакваха удобен момент, за да раз¬късат и погълнат труповете на стражите, разлагащи се под слънцето. Илия се приближи до един от мъртвите воини, взе меча му и го препаса. В суматохата от предишната нощ асирийците бяха пропуснали да съберат оръжията, ко¬ито се намираха извън стените на града.
- Защо ти е? - попита го момчето.
- За да се защитавам.
- Но асирийците вече не са тук.
- Добре е все пак да го взема със себе си. Трябва да сме подготвени за всичко.
Гласът му трепереше. Не можеше да знае какво ще се случи оттук нататък, след като бяха преминали през полусрутената крепостна стена. Но бе готов да убие всеки, който се опита да го унизи.
- Бях унищожен също като този град - каза той на момчето. - Но и аз, както и градът, все още не съм изпъл¬нил мисията си.
Момчето се усмихна.
-	Започна да говориш както преди - рече то.
- Не се оставяй думите да те заблудят. По-рано целта ми беше да сваля Иезавел от трона и да върна Израил на Господа. Но сега, след като Той ни забрави, ние също тряб¬ва да Го забравим. Моята мисия е да направя това, което ти искаш от мен.
Момчето го погледна недоверчиво.-  "
- Но без Бог мама няма да се върне от царството на мъртвите.
Илия го погали по главата.
- Единствено тялото й си отиде. Майка ти продължава да е с нас, и, както ни каза, тя е Акбар. Трябва да й помог¬нем отново да стане красива.
Градът беше почти пуст. По улиците пак сновяха без¬целно старци, жени и деца - също както в нощта на напа¬дението. Явно не знаеха какво решение да вземат.
Момчето забеляза как всеки път, когато срещнеха няко¬го, Илия стисваше силно дръжката на меча. Хората обаче проявяваха пълно безразличие. Повечето разпознаваха в него пророка от Израил, някои му кимваха, ала никой не му каза ни дума. Дори и за да изрази омразата си.
„Изгубили са дори чувството си на ярост", помисли си той, като гледаше към върха на Петата планина, все така забулен в облаци. Тогава си спомни думите на Господ:
Ще хвърля труповете ви върху развалините от ваши¬те идоли, и душата Ми ще се погнуси от вас.
Земята ви ще бъде пуста, а градовете ви -разорени.
На останалите от вас ще вселя в сърцата страх в зе¬мята на враговете им, и шумът от разлюлян лист ще ги подгоня, и ще бягат като от меч, и ще падат, когато ни¬кой ги не гони.
„Ето какво стори, Господи: удържа на думата си и при¬зраците продължават да бродят по Земята. А Акбар е из¬бран, за да ги приюти."
Двамата стигнаха до централния площад, седнаха вър¬ху отломките и се огледаха. Разрухата беше по-страшна, отколкото си мислеше - нищо не бе пощадено. Покривите на повечето къщи се бяха сринали, а мръсотията и насеко¬мите бяха превзели целия град.
- Трябва да се махнат труповете - каза той. - Иначе ни¬що не ще бъде в състояние да възпре чумата. Момчето стоеше със сведени очи.
- Вдигни си главата - рече Илия. - Ще трябва доста да поработим, за да остане майка ти доволна.
Момчето обаче не се подчини. Започваше да осъзнава, че някъде под руините се намира тялото, което го бе донес¬ло на бял свят, и това тяло щеше да прилича на всички ос¬танали тела наоколо.
Илия не настоя. Стана, вдигна един труп на плещите си и го занесе на средата на площада. Не бе в състояние да си припомни, че Господ е наредил мъртвите да се погребват. Най-важното сега бе да се попречи на чумата да превземе града и единственият изход беше да ги изгорят.
Работи цяла сутрин. Момчето продължаваше да седи на същото място, без да вдигне глава дори за миг. Ала изпъл¬няваше обещанието, което бе дало на майка си - нито ед¬на сълза не капна върху земята на Акбар.
Някаква жена спря и се загледа в това, което правеше Илия.
- Човекът, който разрешаваше проблемите на живите, сега подрежда телата на мъртвите - подметна тя.
- Къде са жителите на Акбар? - попита Илия.
- Заминаха и взеха със себе си и малкото, което беше останало. Вече няма нищо, заради което човек да стои тук. Не напуснаха града само старците, вдовиците и сираците, защото не могат да вървят.
- Но хората са живели тук от поколения. Не могат да оставят града така лесно.
- Опитай се да обясниш това на някой, който е изгубил всичко.
- Помогни ми - каза й Илия, като сложи още един труп на плещите си и го занесе върху купа. - Ще ги изгорим, преди да ни е посетил богът на чумата. Миризмата на из¬горяло месо го ужасява.
- Нека да дойде богът на чумата - рече жената. - И да ни отнесе всички колкото се може по-бързо.
Илия продължи работата си. Жената седна до момчето, като не спираше да наблюдава израилтянина. След малко отново се приближи до него.
- Защо искаш да спасиш един град, който е осъден?
- Ако спра, за да размишлявам, няма да бъда в състоя¬ние да направя това, което искам - отговори той.
Старият пастир имаше право. Единственият изход беше да забравиш миналото си заедно с всички лутания и да съз¬дадеш нова история за самия себе си. Едновремешният пророк бе умрял заедно с вдовицата сред пламъците на къ¬щата. На негово място сега стоеше човек, невярващ в Бо¬га, изпълнен със съмнения. Все още беше жив, въпреки че бе въстанал срещу Божието проклятие. Ако искаше да продължи по своя път, трябваше да направи това, което бе решил.
Жената хвана един по-лек труп и го издърпа за краката до купчината от тела, която Илия бе натрупал.
- Не го правя, защото ме е страх от бога на чумата -рече тя. - Нито пък заради Акбар. Асирийците сигурно скоро ще се върнат. Правя го заради момчето с наведена¬та глава, което е седнало там. То трябва да разбере, че жи¬вотът все още е пред него.
- Благодаря ти - каза Илия.
- Не ми благодари! Някъде сред тези развалини ще от¬крием тялото на сина ми. Той беше горе-долу на възраст¬та на това момче.
Тя покри лицето си с длан и избухна в плач. Илия хвана внимателно ръката й.
- Болката, която ти и аз изпитваме, никога няма да пре¬мине, ала работата ще ни помогне да я понесем по-леко. Колкото и голямо да е страданието, то е безсилно пред ед¬но изморено тяло.
Посветиха останалата част от деня на зловещото задъл¬жение да събират и трупат на куп мъртвите. Повечето от тях бяха млади и асирийците ги бяха взели за воини от войската на Акбар. Илия разпозна сред тях свои приятели и заплака, но не прекъсна работата си.
Късно следобед се почувстваха изтощени, а свършено¬то от тях бе крайно недостатъчно. Никой от останалите жители на Акбар не бе дошъл да им помогне.
Двамата се приближиха до момчето. За пръв път от сут¬ринта то вдигна глава и каза:
- Гладен към.
- Ще отида да потърся нещо - отвърна жената. - В къ¬щите на Акбар има скрита много храна. Хората се бяха подготвили за дълга обсада.
- Вземи храна само за себе си и за мен, защото ние ра¬ботихме за града с пот на челото - каза Илия. - Ако това момче иска да яде, нека само да се погрижи за себе си.
Жената разбра защо го прави; и тя би сторила същото със сина си. Отиде до мястото, където преди това се изди¬гаше къщата й. Всичко бе обърнато наопаки от крадците, докато бяха търсили ценни предмети. Колекцията й от стъклени съдове, изработена от най-добрите майстори стъклари в Акбар, лежеше потрошена на пода. Жената оба¬че успя да намери сушените плодове и брашното, с които се бе запасила.
Върна се на площада и раздели храната с Илия. Момче¬то нищо не каза.
Приближи се един старец.
- Видях как целия ден събирахте телата - рече той. -Губите си времето. Не знаете ли, че след като превземат Тир и Сидон, асирийците ще се върнат? По-добре тук да дойде богът на чумата и да ги унищожи.
- Не правим това за тях, нито пък за нас — отговори Илия. - Тя работи, за да докаже на едно дете, че пред него все още има някакво бъдеще. А аз го правя, за да покажа, че вече няма никакво минало.
- Пророкът, колкото и да е чудно това, вече не пред¬ставлява заплаха за великата принцеса на Тир! Иезавел ще управлява Израил до края на дните си, а ние винаги ще мо¬жем да избягаме при нея, ако асирийците не проявят ми¬лост към победените.
Илия замълча. Името, което по-рано събуждаше у него такава омраза, сега звучеше толкова далечно!
- Така или иначе, Акбар ще бъде построен отново -продължи старецът. - Боговете избират мястото, където да бъде издигнат един град, и никога няма да го изоставят. Можем обаче да оставим тази работа за идните поколения.
- Можем. Ала няма да го сторим. Илия обърна гръб на стареца и разговорът бе приклю¬чен.
Тримата прекараха нощта под открито небе. Жената прегърна детето и усети как стомахът му къркори от глад. Понечи да му даде малко храна, но веднага се отказа. Фи¬зическата умора наистина намаляваше болката, а това момче, което, изглежда, страдаше силно, имаше нужда да се заеме с нещо. Може би гладът щеше да го накара да ра¬боти.
На другия ден Илия и жената продължиха започнатото. Старецът, който ги бе заговорил предишната вечер, отново се появи.
- Нямам какво да правя и мога да ви помогна - рече той. - Но съм твърде слаб, за да пренасям телата.
- Събери тогава по-малките дъски и тухли и измети пе¬пелта.
Старецът се хвана на работа.
Когато слънцето се изкачи насред небето, Илия седна уморено на земята. Знаеше, че неговият ангел е наблизо, но вече не можеше да чува гласа му. „Какъв смисъл има? Той не ми помогна тогава, когато трябваше, а сега не се нуждая от съветите му. Единственото, което трябва да на¬правя, е да възстановя този град, да покажа на Бог, че мо¬га да му се противопоставя, а след това ще тръгна накъде¬то пожелая."
Йерусалим не беше много далеч, само на седем дни път оттук, и пътят не беше труден, но там го издирваха като предател. Може би щеше да е по-добре да отиде в Дамаск или да си потърси работа като писар в някой гръцки град.
Усети, че някой го докосва. Обърна се и видя момчето с малка купа в ръка.
- Намерих я в една къща - рече то, като му я подаде. Купата бе пълна с вода и Илия я изпи до дъно.
- Хапни нещо - каза му Илия. - Щом работиш, трябва да бъдеш възнаграден.
За пръв път след нощта на нашествието върху устните на момчето се появи усмивка и то изтича веднага до мяс¬тото, където жената бе оставила плодовете и брашното.
Илия отново се върна към работата си. Влизаше в раз¬рушените къщи, разчистваше отломките, вземаше трупове¬те и ги занасяше до купа на площада. Превръзката, която пастирът му беше сложил на ръката, падна, но той не обър¬на внимание на това. Искаше да докаже на самия себе си, че е достатъчно силен, за да възвърне достойнството си.
Старецът, който сега събираше пръснатите по площада отпадъци, имаше право. Скоро врагът щеше да се върне и да обере плодовете на нещо, което не беше посял. Илия ра¬ботеше за убийците на единствената жена, която бе обичал в живота си. Освен това асирийците бяха суеверни и, така или иначе, щяха да възстановят Акбар. Според поверието боговете не бяха разпръснали градовете случайно, а в хар¬мония с долините, животните, реките, моретата. И във все¬ки град бяха запазили за себе си свещено място, където да отмарят по време на дългите си пътешествия по света. Ако един град бъдеше разрушен, имаше голяма опасност небе¬сата да се сгромолясат върху Земята.
Легендата разказваше, че основателят на Акбар дошъл от север и минал оттук преди стотици години. Решил да пренощува на това място и за да отбележи къде точно е ос¬тавил нещата си, забил в земята тояга. На другия ден се опитал да я извади, ала не успял. Така разбрал какво е же¬ланието на Вселената и сложил голям камък на мястото, където се случило чудото, а наблизо открил извор. Посте¬пенно започнали да се заселват племена около камъка и кладенеца - така се родил Акбар.
Веднъж градоначалникът му бе обяснил, че според фи¬никийската традиция всеки град е третата точка, еле¬ментът, свързващ волята на Небето с волята на Земята. Благодарение на Вселената семената се превръщаха в рас¬тения, почвата им позволяваше да растат, човекът откъсва¬ше плодовете и ги носеше в града, където освещаваха да¬ровете, предназначени за боговете, и после ги оставяха в свещените планини. Макар и да не бе пътувал много, Илия знаеше, че доста народи по света споделят този възглед.
Асирийците се страхуваха да не би боговете от Петата планина да останат без храна - не искаха да разрушат рав¬новесието във Вселената.
„Защо ли размишлявам върху всичко това, което е част от битката между моята воля и волята на моя Бог, който ме изостави в нещастието?"
И отново го обзе същото чувство от предишния ден, ко¬гато бе въстанал срещу Господ. Забравяше нещо важно и не успяваше да си го припомни, колкото и да напрягаше паметта си.
Измина още един ден. Вече бяха прибрали повечето от телата, когато се появи още една жена.
- Няма какво да ям - каза тя.
- Ние също нямаме нищо - отговори Илия. - Вчера и днес разделихме на три храната, която е била предвидена само за един. Виж къде може да се намери храна и ела да ми съобщиш.
- Как да я открия?
-	Попитай децата. Те знаят всичко.
Откакто му бе донесло вода за пиене, у момчето отново се бе появило желание за живот. Илия го изпрати да помага на стареца, който събираше отпадъците и отломки¬те, но не успя да го накара да работи дълго и сега то игра¬еше с другите деца на края на площада.
„Така е по-добре. Ще дойде време да се труди с пот на челото, когато порасне." Но не се разкайваше, загдето го бе оставил да гладува една нощ под претекст, че не е рабо¬тило. Ако се бе отнесъл с него като с бедно сираче, жерт¬ва на жестокостта на асирийските воини, то никога нямаше да излезе от дълбокото униние, в което бе изпаднало на влизане в града. Сега възнамеряваше да го остави няколко дни само, за да намери своя собствен отговор на това, ко¬ето се беше случило.
- Откъде ще знаят децата? — настояваше жената, която му бе поискала храна.
- Попитай ги и сама ще се убедиш.
Другата жена и старецът, които помагаха на Илия, я ви¬дяха да разговаря с играещите на площада момчета. Те й казаха нещо, тя се обърна, засмя се и изчезна зад ъгъла.
- Ти как разбра, че децата знаят? - попита го старецът.
- Аз също съм бил дете и знам, че децата нямат мина¬ло - отвърна Илия, спомняйки си за разговора с пастира. -Те бяха ужасно изплашени в нощта на нашествието, но ве¬че са го забравили. За тях градът се е превърнал в огромна градина, в която те могат да влизат и излизат, без никой да им се кара. Не може да не са открили храната, с която жи¬телите на Акбар се бяха запасили, за да устоят на обсада¬та... Има три неща, които възрастните могат да научат от децата: да бъдат радостни без повод, винаги да са заети с нещо и да се стремят с всички сили към това, което жела¬ят. Заради онова момче се върнах в Акбар.
Същият следобед към тях се присъединиха още някол¬ко старци и жени и започнаха да им помагат да прибират мъртвите. Децата гонеха хищните птици и носеха съчки и парцали. Когато падна нощта, Илия запали огромния куп от тела. Оцелелите жители на Акбар мълчаливо наблюда¬ваха дима, който се виеше в небето.
Когато цялата работа бе свършена, Илия припадна от умора. Преди това обаче отново изпита чувството, че не¬що много важно се опитваше отчаяно да изплува в памет¬та му. Не ставаше дума за нещо, което бе научил по време на престоя си в Акбар, а за някаква много стара история, която сякаш би могла да обясни всичко, случващо се на¬последък.
И остана Иаков сам. И с него се бори Някой до зори; и като видя, че не го надвива, му рече: пусни ме, защото се зазори. Иаков отговори: няма да Те пусна, докле ме не благословиш.
И рече: как ти е името? Той отговори: Иаков.
И му рече: отсега името ти ще бъде не Иаков, а Израил.

Илия се събуди внезапно и погледна към небосвода. То¬ва беше историята, която все не успяваше да си спомни!
Много отдавна патриархът Иаков нощувал в стана, ко¬гато някой влязъл в шатрата му и се борил с него, докато изгрее слънцето. Иаков приел битката, макар и да знаел, че срещу него стои самият Господ. На разсъмване той все още не бил победен и спрял да се бори едва когато Бог се съгласил да го благослови.
Тази история се бе предавала от поколение на поколе¬ние, за да не забравя никой, че понякога трябва да се бо¬риш със самия Бог. Има моменти, когато всеки човек бива сполетян от някакво нещастие, като например да бъде раз¬рушен градът му, да почине детето му, да го обвинят не¬справедливо, да се разболее и да остане недъгав за цял жи¬вот... В този момент Господ го предизвиква да се опълчи срещу Него и да отговори на въпроса Му: „Защо си се вкопчил в това толкова кратко съществуване, изпълнено със страдания? Какъв смисъл има да се бориш?"
И тогава тези, които не могат да отговорят на въпроса, се съгласяват с Него. Но има хора, които търсят смисъла на съществуването си. Те смятат, че Господ е несправед¬лив, и са готови да въстанат срещу собствената си съдба. Тогава от небето се спуща огън - не огънят, който убива, а този, който разрушава старите стени и разкрива пред вся¬ко човешко същество неговите истински възможности. Малодушните никога не оставят този огън да пламне в сърцата им. Единственото, което искат, е нещата бързо да се върнат към старото положение, за да могат да продъл¬жават да живеят и да мислят така, както са свикнали. Ала храбрите подпалват старото и изоставят всичко, дори и Бог, за да продължат напред, макар и с цената на големи душевни страдания.
„Храбрите винаги са упорити."
Господ се усмихна от небето. Точно това искаше Той -всеки сам да поеме отговорността за собствения си живот. В края на краищата бе дал на чедата си най-хубавия от всички дарове: способността да избират и да решават как да постъпват.
Само мъжете и жените със свещен огън в сърцата дръз¬ваха да се опълчат срещу Него. И само те знаеха обратния път към Неговата обич, защото накрая винаги разбираха, че нещастието не е наказание, а предизвикателство.
Илия си припомни всяка извървяла крачка. Откакто бе изоставил дърводелската работилница, бе приел мисията си безпрекословно. Дори и да е била истинската му ми¬сия - а той бе убеден в това, - никога не бе имал възмож¬ност да види какво щеше да се случи, ако бе тръгнал по онези пътища, от които се беше отказал. Защото се стра¬хуваше да не изгуби вярата си, предаността си, волята си. Смяташе, че е твърде рисковано да се опита да следва пъ¬тя на обикновените хора - би могъл да свикне с него и той да му хареса. Не разбираше, че и той е човек като всички останали, макар и да чуваше ангелите и да получаваше по¬някога заповеди от Господ. Бе толкова самоуверен в това, което искаше, че се бе държал също като тези хора, които никога през живота си не бяха вземали важно решение.
Бе избягал от съмнението. От поражението. От момен¬тите на нерешителност. Но Господ бе великодушен и го бе завел до неизбежната пропаст, за да му покаже, че човек трябва да избира, а не да приема съдбата си.
Преди много, много години в нощ като тази Иаков не пуснал Бог да си отиде, без да го благослови, И тогава Гос¬под го попитал: Как ти е името?
Това е най важното: да имаш име. Когато Иаков отго¬ворил, Бог го кръстил Израил. Всеки човек получава име още в люлката, но трябва да съумее да нарече живота си с дума, която да предаде неговия смисъл.
„Аз ще бъда Акбар", бе казала тя.
Трябваше цял един град да бъде разрушен, а Илия да за¬губи любимата жена, за да разбере, че му трябва ново име. И в същия този миг той нарече живота си Освобождение.
Стана и погледна площада пред себе си: димът продъл¬жаваше да се вие над тези, които бяха изгубили живота си и се бяха превърнали в пепел. Подпалвайки телата им, той бе нарушил един много стар обичай на страната си, който повеляваше хората да бъдат погребвани, като се спазят об¬редите. С решението си да ги изгори се бе изправил срещу Господ и срещу традицията, но чувстваше, че не е сторил грях, като е разрешил новия проблем по нов начин. Господ е безкрайно великодушен, ала в същото време и безпощадно суров към онези, на които им липсва смелост.
Отново спря погледа си върху площада. Някои от оце¬лелите жители на града въобще не бяха спали, а очите им бяха втренчени в пламъците. Сякаш този огън изгаряше техните спомени, миналото им, двестагодишното мирно и инертно съществуване на Акбар. Времето на страха и на надеждата бе отминало, сега им оставаше или съзиждане-то, или поражението.
Те също биха могли да си изберат нови имена, както бе сторил Илия. Опрощение, Мъдрост, Обич, Поклонник - изборът бе толкова голям, колкото бяха и звездите на не¬бето, но всеки сам трябваше да даде име на живота си.
Илия стана и се помоли:
„Борих се с Теб, Господи, и не се срамувам. Открих, че съм поел по тоя път, защото такова е желанието ми, а не защото ми е бил наложен от родителите, от традициите на родината или от Теб.
Към Теб, Господи, бих желал да се върна в този миг. Искам да те славословя с цялата сила на волята си, а не с малодушието на този, който не е съумял да избере по-различен път. Но за да ми повериш Твоята важна мисия, трябва да продължа да се боря с Теб, докато не ме благословиш."
Да построи отново Акбар! Илия мислеше, че е предиз¬викал Господ, а всъщност Го бе преоткрил.
Жената, която бе попитала къде може да се намери хра¬на, на другата сутрин пак се появи заедно с още няколко жени.
- Открихме много запаси - рече тя. - И понеже доста хора измряха, а други избягаха с градоначалника, храната ще ни стигне за цяла година.
- Потърси възрастни хора, които да следят за разпреде¬лението на продуктите - каза Илия. — Те имат опит в орга¬низирането.
- На старите хора не им се живее.
- Ти все пак ги извикай.
Жената се канеше да тръгне, когато Илия я спря.
- Можеш ли да изписваш букви?
-Не.
- Аз се научих и мога да ти покажа как става. Ще ти е необходимо, за да ми помагаш да управляваме града.
- Но асирийците ще се върнат.
- Когато се върнат, ще им трябва нашата помощ, за да управляват града.
-	Защо да правим това за враговете ни?
— Аз го правя, за да може всеки от нас да даде име на живота си. Врагът е само претекст да изпитаме силите си.
Старците дойдоха, както Илия предполагаше.
- Акбар се нуждае от помощта ви - каза им той. - Не можете да се оправдавате с това, че сте стари, защото на нас ни трябва младостта, която сте изгубили.
- Не знаем къде да я открием - отвърна един от тях. -Изчезнала е зад бръчките и разочарованията.
- Не е истина. Вие никога не сте имали илюзии и зато¬ва младостта ви е напуснала. Сега е моментът да я потър¬сите, след като имаме една и съща мечта: да построим от¬ново Акбар.
- Но как можем да сторим нещо, което е невъзможно?
- С въодушевление.
Скритите зад скръбта и унинието очи заблестяха отно¬во. Те вече не бяха ненужните жители на града, които хо¬деха на съдебните процеси, за да имат вечерта тема за раз¬говор. Пред тях стоеше важна задача, бяха станали необ¬ходими.
По-здравите от тях извадиха от най-пострадалите къщи материала, който би могъл да се използва отново, и с него възстановиха постройките, които не бяха рухнали. Най-възрастните разпръснаха из полето пепелта от изгорелите тела, за да си спомнят за мъртвите, когато прибират след¬ващата реколта. Други се заеха да отделят зърното, скла¬дирано безразборно тук-там из града, да месят хляб и да вадят вода от кладенеца.
* * *
Два дни по-късно вечерта Илия свика всички жители на площада, който бе разчистен от повечето отломки. Запали¬ха няколко факли и той започна да говори:
- Нямаме избор. Можем да оставим чужденците да свършат тази работа, но това би означавало да се откажем от неповторимата възможност, която ни дава нещастието: да устроим отново живота си. Пепелта от мъртвите, изго¬рени преди няколко дни, ще се превърне в растения, които ще поникнат напролет. Изгубеното в нощта на нашествие¬то дете ще пребъде в рояка от деца, които тичат свободно по разрушените улици и се забавляват да проникват в за¬бранени места и непознати къщи. Досега единствено деца¬та успяха да преодолеят случилото се, защото нямат мина¬ло и за тях само настоящето има значение. Нека се опита¬ме и ние да постъпваме като тях.
- Нима човек може да потисне в сърцето си болката от загубата? - попита една жена.
- Не, но може да се радва на придобитото.
Илия се обърна и посочи към върха на Петата планина, все така покрит с облаци. Тъй като стените на града бяха разрушени, той се виждаше от центъра на площада.
- Аз вярвам в Единия Бог, но вие си мислите, че бого¬вете живеят в онези облаци на върха на Петата планина. Не искам сега да споря с вас дали моят Бог е по-силен или по-могъщ; не искам да говоря за различията ни, а за наши¬те прилики. Нещастието ни доведе до едно общо чувство: отчаянието. Защо се случи това? Защото мислехме, че в душите си сме намерили отговор за всичко, че всичко е ре¬шено и не бихме могли да приемем каквато и да било про¬мяна.
Както вие, така и аз, принадлежим към търговски наро¬ди, но можем да се държим и като воини - продължи той. -А един воин винаги знае какъв е смисълът да се бори. Не влиза в ненужни битки и никога не си губи времето с про¬вокации. Истинският воин приема поражението. Не гледа на него с безразличие, нито пък се опитва да го превърне в победа. Преживява с горчивина болката от загубата, стра¬да от безразличието и изпада в отчаяние от самотата. Ала след като премине през всичко това, лекува раните си и за¬почва всичко отначало. Воинът знае, че една война се състои от много битки, затова продължава напред. Случват се и нещастия. Можем да търсим причината за тях, да виним другите, да си представяме колко по-различен щеше да е животът ни, ако не ни бяха сполетели. Но всичко това е без значение: нещастията вече са се случили, това е. От този момент нататък трябва да забравим страха, който предиз¬викват в нас, и да започнем да строим отново. Нека от днес всеки от вас да си избере ново име. Това име ще бъде све¬щено и ще събира в една дума всичко онова, за което сте мечтали да се борите. За себе си избрах името Освобож¬дение.
На площада настъпи мълчание. След известно време жената, която първа бе започнала да помага на Илия, ста¬на и каза:
- Моето име е Преоткриване.
- Моето име е Мъдрост — рече един старец. Синът на вдовицата, която Илия толкова много бе оби¬чал, извика:
- А моето име е Азбука.
Хората на площада избухнаха в смях. Момчето засра¬мено седна на мястото си.
- Как може някой да се казва Азбука! - извика друго момче.
Илия можеше да се намеси, но по-добре беше момчето да се научи само да се защитава.
- Защото мама точно това правеше - отвърна то. - Ви¬наги когато погледна изписаните букви, ще си спомням за нея.
Този път никой не се разсмя. Един след друг сираците, вдовиците и старците на Акбар обявяваха новите си имена. Когато церемонията свърши, Илия настоя всички да си лег¬нат рано. На следващата сутрин отново ги чакаше работа.
Хвана момчето за ръка и двамата отидоха на края на площада, където бяха опънали платове във формата на шатра.
От тази вечер Илия започна да учи детето на бибълското писмо.
Изминаха дни, после седмици. Акбар постепенно про¬меняше лицето си. Момчето бързо се научи да изписва буквите и вече можеше да съставя смислени думи. Илия го накара да напише върху глинени плочки историята на въз¬становяването на града.
Глинените плочки се изпичаха в набързо направена пещ, превръщаха се в керамика, а едно възрастно семейство грижливо ги подреждаше. В късния следобед хората се съ¬бираха на площада и Илия приканваше старците да разказ¬ват това, което са видели през детството си, като записва¬ше повечето истории.
- Ще съхраним паметта на Акбар върху материя, която огънят не може да унищожи - обясняваше той. - И един ден нашите деца и внуци ще знаят, че сме преодолели не¬избежното. Това може да им послужи за пример.
Всяка вечер, след като приключеше заниманията си с момчето, Илия обикаляше из пустия град, стигаше до пъ¬тя, който водеше към Йерусалим, и понечваше да тръгне по него, но се отказваше.
Тежката работа налагаше да се съсредоточи върху на¬стоящия момент Знаеше, че жителите на Акбар разчитат на него за възстановяването на града. Веднъж вече ги бе разочаровал - не бе успял да предотврати смъртта на шпи¬онина и да избегне войната. Но Господ винаги дава повтор¬на възможност на чедата си и той трябваше да се възполз¬ва от нея. Освен това все повече се привързваше към мом¬чето и се опитваше да го научи не само на бибълските бук¬ви, а и да му предаде вярата в Господ, както и мъдростта на прадедите си.
Въпреки това не забравяше, че в родината му царуват чужда принцеса и чужд бог. Вече не му се явяваха ангели с огнени мечове, бе свободен да си замине, щом пожелае, и да направи каквото намери за добре.
Всяка нощ той понечваше да тръгне. И всяка нощ вди¬гаше ръце към небето и се молеше:
„Иаков се е борил чак до зори и на разсъмване е бил благословен. Аз се боря с Теб дни и месеци, а Ти не искаш да ме чуеш. Но ако погледнеш около себе си, ще разбереш, че съм на път да победя. Акбар постепенно израства от ру¬ините, а аз съзиждам това, което Ти чрез мечовете на аси-рийците превърна в прах и пепел.
Ще се боря с Теб, докато не ме благословиш и докато не благословиш също така плодовете на моята работа. Някой ден ще трябва да ми отговориш."
Жени и деца носеха вода на полето и се бореха със су¬шата, която като че ли никога нямаше да свърши. Един ден, когато слънцето безжалостно приличаше, Илия чу ня¬кой да казва:
— Работим непрекъснато и вече не си спомняме за бол¬ката от онази нощ. Забравихме дори, че асирийците ще се върнат веднага след като разграбят Тир, Сидон, Бибъл и цяла Финикия. Това ни се отрази добре. Но тъй като сме погълнати от работата по възстановяването на града, стру¬ва ни се, че всичко е както преди. Не виждаме резултата от нашите усилия.
Илия размисли върху чутото. И нареди в края на всеки ден след работа хората да се събират в подножието на Пе¬тата планина, за да съзерцават заедно залеза на слънцето.
Обикновено всички бяха толкова изморени, че почти не говореха, но откриваха колко е важно да оставиш мисълта си да се рее без посока, както облаците в небето. По тоя на¬чин тревогата изчезваше от сърцата им, а те се изпълваха отново с вдъхновение и сили за следващия ден.
След като се събуди, Илия каза, че няма да работи.
- Днес в родината ми се чества Денят на Опрощението.
- Но в душата ти няма грях - каза му една жена. - Ти постъпваш по най-добрия начин.
- Традицията трябва да бъде спазвана и аз ще изпълня това, което тя повелява.
Жените тръгнаха към полето да носят вода, а старците отново се заловиха да издигат стените и да обработват дървения материал за вратите и прозорците. Децата пома¬гаха, като поставяха в калъпи глината, която след това ще¬ше да се превърне в изпечени тухли. Илия ги наблюдаваше с огромна радост в сърцето. После излезе от Акбар и се запъти към долината.
Вървеше безцелно, като си казваше наум молитвите, които бе научил като дете. Слънцето все още не бе достиг¬нало средата на небосклона и от мястото, където той се на¬мираше, виждаше как грамадната сянка на Петата планина покрива част от долината. Обзе го страшно предчувствие: войната между Бога Израилев и бога на финикийците ще¬ше да продължава още много поколения и много хилядо¬летия.
Спомни си как една вечер се бе изкачил на върха на пла¬нината и бе разговарял с един ангел. Но откакто Акбар бе¬ше разрушен, той никога вече не бе чул гласовете, идващи от небето.
- Господи, днес е Денят на Опрощението, а списъкът на греховете ми пред Теб е дълъг - каза той, като се обърна в посока към Йерусалим. - Бях слаб, защото забравих за собствената си сила. Не направих избора, защото се стра¬хувах да не би да взема погрешни решения. Отказах се без време и вместо да благодаря, богохулствах.
Дълъг е и списъкът на Твоите грехове към мен, Госпо¬ди. Накара ме да страдам прекомерно, като прибра от тоя свят жената, която много обичах. Разруши града, който ми даде подслон, обърка мислите ми, а строгостта Ти почти ме накара да забравя, че Те обичам. През цялото това вре¬ме се борих с Теб и продължавам да го правя, ала Ти смя¬таш тази битка за недостойна.
Ако сравним моите грехове с Твоите, ще видиш, че си ми длъжник. Но тъй като днес е Денят на Опрощението, Ти ще ми простиш и аз ще Ти простя, за да продължим да вър¬вим заедно.
В този миг задуха вятър и той чу своя ангел да му казва:
- Добре стори, Илия. Бог прие да се бори с теб. Сълзи бликнаха от очите му. Той коленичи и целуна су¬хата земя на долината.
- Благодаря ти, че дойде, тъй като все още изпитвам съмнение. Не е ли това грях? Ангелът отвърна:
- Нима когато един воин се бори с учителя си, той го обижда?
- Не. Това е единственият начин да усвои майсторство¬то, от което се нуждае.
- В такъв случаи продължавай, докато Господ те изви¬ка обратно в Израил - каза му ангелът. — Стани и продъл¬жи да доказваш, че борбата ти има смисъл, защото успя да преминеш през течението на Неизбежното. Много хора се опитват да го преплуват, но претърпяват неуспех. Други пък биват повлечени от него не в тая посока, която им е от¬редила съдбата. Ти обаче се справи достойно, съумя да за¬пазиш посоката на лодката си и сега се опитваш да превър¬неш болката в стимул за действие.
- Жалко, че си сляп - рече Илия. - Иначе щеше да ви¬диш как сираците, вдовиците и старците успяха да възста¬новят града. Скоро всичко ще бъде както преди.
- Надявам се това да не стане - каза ангелът. - В края на краищата вие платихте висока цена, за да се промени животът ви.
Илия се усмихна. Ангелът беше прав.
- Надявам се, че ще се държиш като човек, комуто е да¬дена втора възможност: не прави същата грешка два пъти. Никога не забравяй какъв е смисълът на живота ти.
- Няма да забравя - отвърна Илия, доволен, че ангелът се е завърнал.


ТРЕТА ЧАСТ
Керваните не минаваха вече през долината. Асирийци-те сигурно бяха разрушили пътищата, отклонявайки тър¬говците. Всеки ден няколко деца се изкачваха на единстве¬ната кула на крепостната стена, оцеляла от разрушението. Бе им възложено да наблюдават хоризонта и щом се зада¬дат вражеските воини, да предупредят жителите. Илия въз¬намеряваше да ги посрещне с достойнство и да им преда¬де управлението на Акбар.
И тогава би могъл да тръгне.
Но с всеки изминал ден чувстваше, че Акбар се превръ¬ща в част от живота му. Може би мисията му не е била да свали Иезавел от трона, а да прекара остатъка от живота си тук, с тези хора, изпълнявайки покорно ролята на роб на асирийските завоеватели. Щеше да помогне да бъдат въз¬становени търговските пътища, щеше да научи езика на враговете, а през свободното си време щеше да се грижи за библиотеката, която непрекъснато се попълваше.
Това, което в онази далечна нощ, вече изгубена във вре¬мето, изглеждаше краят на града, сега се бе превърнало във възможност той да стане още по-красив. Възстанови¬телните работи включваха разширяване на улиците, поста¬вяне на по-здрави покриви и изобретяване на водопровод¬на система, която да свърже кладенеца с най-отдалечените от него места. Душата на Илия също се обновяваше. Всеки ден той научаваше по нещо ново от старците, децата и жените. Тези, които не бяха изоставили града само защото им бе абсолютно невъзможно да го направят, сега се бяха превърнали в общност от дисциплинирани и можещи хора.
„Ако градоначалникът знаеше колко много можеха да помагат, щеше да измисли друг начин на защита и Акбар нямаше да бъде разрушен."
Илия помисли още малко и разбра, че греши. Акбар трябваше да бъде разрушен, та всеки да събуди заспалите в себе си сили.
Изминаха месеци, а асирийците все още ги нямаше. Акбар бе почти завършен и Илия можеше да мисли за бъ¬дещето. Жените си шиеха нови дрехи от намерените по къ¬щите парчета плат. Старците организираха разпределяне¬то на домовете и се грижеха за чистотата в града. Децата помагаха, когато ги помолеха, но обикновено играеха по цял ден - това е основното задължение на всички деца.
Той живееше с момчето в малка каменна къща, издиг¬ната на мястото, където по-рано бе имало склад за стоки. Всяка вечер жителите на Акбар сядаха около запаления на площада огън и разказваха истории, които бяха чули през живота си. С помощта на момчето Илия записваше всичко върху плочките, които на другия ден изпичаха. Библиоте¬ката ставаше все по-голяма.
Жената, която бе загубила сина си, също започна да учи бибълските букви. Когато видя, че може да пише думи и изречения, тя пое задължението да предаде азбуката на ос¬таналото население. Когато асирийците се върнеха, щяха да ги ползват за преводачи и учители.
- Точно това искаше да избегне жрецът - каза един след¬обед някакъв старец, който се бе нарекъл Океан, защото искаше душата му да бъде необятна като морската шир. -Той се боеше да не би бибълското писмо да оцелее и да се превърне в заплаха за боговете от Петата планина.
- Кой би могъл да избегне неизбежното? - отвърна Илия.
През деня хората работеха, после присъстваха заедно на залеза на слънцето, а вечерта разказваха истории.
Илия се гордееше с творението си и все по-силно се привързваше към него.
Едно от децата, които трябваше да стоят на стража, слезе тичешком в града, като викаше възбудено:
- Видях прах на хоризонта! Врагът се връща!
Илия се изкачи на кулата и видя, че вестта е вярна. Пресметна, че на другия ден асирийците щяха да бъдат пред вратите на града.
Същия следобед той предупреди жителите да не ходят да гледат залеза, а да се съберат на площада. Когато рабо¬тата за деня бе привършена, той намери множеството съ¬брано и забеляза, че хората се страхуват.
- Днес няма да си разказваме истории от миналото, ни¬то ще правим планове за бъдещето на Акбар - рече Илия. 
-Ще говорим за нас самите.
Никой не каза ни дума.
- Преди много време, когато на небето бе изгряла пъл¬на луна, се случи това, което всички предчувствахме, но не искахме да приемем: Акбар бе разрушен. Когато асирийската войска си замина, намерихме най-силните ни мъже убити. Тези, които бяха оцелели, видяха, че няма смисъл да стоят тук, и решиха да напуснат града. Остана¬ха само старците, вдовиците и сираците, с една дума - не¬нужните.
Погледнете наоколо: площадът никога не е бил толкова красив, сградите са по-здрави, храната е разпределена и всички се учат на писмото, създадено в Бибъл. На едно място в тоя град има колекция от глинени плочки, върху които сме записали нашата история, и идните поколения ще си спомнят за това, което сторихме.
Днес ние знаем, че старците, сираците и вдовиците съ¬що си заминаха, а на тяхно място дойдоха изпълнени с въодушевление млади хора, които дадоха име и смисъл на жи¬вота си.
Докато възстановявахме града, ние знаехме, че асирийците всеки момент могат да се върнат. Знаехме, че някой ден ще трябва да им предадем нашия град, а заедно с него и нашите усилия, потта ни, радостта, че той е по-хубав от преди.
Светлината на огъня осветяваше сълзите, които се сти¬чаха по лицата на хората. Дори и децата, които обикнове¬но играеха по време на тези вечерни събирания, слушаха внимателно думите му. Илия продължи:
- Това няма значение. Ние изпълнихме дълга си към Господ, защото приехме Неговото предизвикателство и честта да се борим с Него. Преди онази нощ Той много пъ¬ти ни казваше: Върви напред! - но ние не го послушахме. Защо?
Защото всеки от нас бе решил какво ще бъде собстве¬ното му бъдеще. Аз възнамерявах да сваля Иезавел от тро¬на. Жената, която сега се казва Преоткриване, искаше си¬нът й да стане мореплавател. Мъжът, който днес носи име¬то Мъдрост, желаеше да прекара остатъка от дните си, пи¬ейки вино на площада. Дотолкова бяхме свикнали със све¬щеното тайнство на живота, че вече не му обръщахме вни¬мание.
Тогава Господ си е помислил: Те не искат да вървят напред. Добре тогава, ще ги принудя да останат за дълго там, където са!
И едва тогава разбрахме посланието Му. Острието на асирийския меч отне живота на нашите младежи, а възраст¬ните избягаха от малодушие. Където и да се намират в то¬зи час, все още стоят на същото място, защото безропот¬но са приели Божието проклятие.
Ние обаче започнахме да се борим с Господ, така както се борим с жените и мъжете, които обичаме, защото от та¬кава битка можем да излезем благословени и извисени. Сполетялото ни нещастие ни даде възможност да изпъл¬ним дълга си към Него, доказвайки, че сме в състояние да се подчиним на заповедта Му и да вървим напред. Дори и при най-ужасните обстоятелства ние продължихме на¬пред.
Понякога Бог изисква от нас подчинение. Друг път оба¬че Той желае да изпита волята ни и ни предизвиква да про¬никнем в смисъла на Неговата обич. Ние осъзнахме Него¬вата воля едва когато стените на Акбар се сринаха и откри¬ха нови хоризонти пред всеки от нас, като му позволиха да види на какво е способен. Престанахме да размишляваме върху живота и решихме да го изживеем.
И резултатът е добър.
Илия забеляза как очите на хората пак заблестяха. Бяха разбрали.
- Утре ще предам Акбар без бой. Мога да замина, кога¬то поискам, защото изпълних това, което Господ очакваше от мен. Ала моята кръв, потта ми и единствената ми лю¬бов са под земята на този град. Затова реших да остана тук до края на дните си и да не позволя той отново да бъде раз¬рушен. Всеки от вас е свободен сам да вземе решение, но има нещо, което никога не бива да забравяте: че сте много по-добри, отколкото си мислехте. Използвахте възмож¬ността, която ви даде нещастието, а не всеки е в състояние да го стори.
Илия стана и обяви събранието за приключило. Пре¬дупреди момчето, че ще се прибере късно, и му каза да не го чака, а да си ляга.
Отиде до храма - единственото място, оцеляло от раз¬рушението. Не се бе наложило да го възстановяват, въпре¬ки че асирийците бяха отнесли статуите на боговете. До¬косна със страхопочитание камъка, който според традици¬ята отбелязваше мястото, където един от предците бе за¬бил пръчка и не бе успял да я извади.
Помисли си, че в неговата страна Иезавел бе заповяда¬ла да издигнат жертвеници като този и част от народа ко¬леничеше пред тях, за да отдава почести на Ваал и другите богове. И отново душата му бе обзета от същото онова предчувствие, че войната между Бога Израилев и бога на финикийците ще трае толкова дълго, колкото дори не би могъл да си представи. Като в някакво видение съзря на небето звезди, които се разминаваха със слънцето и изпра¬щаха на всяка от двете страни разрушение и смърт. Мъже, които говореха на непознати за него езици, яздеха стома¬нени животни и се биеха помежду си сред облаците.
- Не е нужно да виждаш това сега, защото още не е дошло времето - чу той да казва неговият ангел. - Поглед¬ни през прозореца.
Илия стори каквото му бе заповядано. Навън пълната луна огряваше къщите и улиците на Акбар и въпреки че бе¬ше късно, той дочуваше разговорите и смеха на неговите жители. Независимо че асирийците бяха наблизо, хората не бяха изгубили желанието си да живеят, готови да по¬срещнат смело един нов етап в живота си.
И тогава видя някакъв силует. Знаеше, че това е жена¬та, която толкова бе обичал и която отново крачеше гордо из града. Той се усмихна и усети как тя докосна лицето му.
- Гордея се - сякаш казваше тя. - Акбар наистина е кра¬сив.
Изпита желание д;а заплаче, но се сети за детето, което не бе проляло ни една сълза за майка си. Сподави ридани¬ето и си припомни най-хубавите моменти от историята, която бяха изживели заедно - от срещата пред вратите на града до мига, в който тя бе написала думата „любов" вър¬ху една глинена плочка. Видя отново роклята й, косите й, нежните очертания на носа й.
- Ти ми каза, че си Акбар. Затова се погрижих за теб, излекувах те от раните ти и сега те връщам на живота. Бъ¬ди щастлива с твоите нови приятели. Бих искал да ти кажа още нещо: аз също съм Акбар, но не го знаех.
Разбра, че тя се усмихва.
- Вятърът на пустинята отдавна е заличил стъпките ни върху пясъка. Но аз всяка секунда си спомням за това, ко¬ето се случи, а ти продължаваш да бъдеш в сънищата ми и в моята действителност. Благодаря ти, че се появи на пътя ми.
И преди да заспи в храма, той усети, че жената гали ко¬сите му.
Водачът на търговците видя, че на средата на пътя е за¬станала някаква група от хора в дрипи. Помисли, че са раз¬бойници, и даде заповед всички от кервана да приготвят оръжията си.
- Кои сте вие? - извика им той.
- Ние сме народът на Акбар - отговори един мъж с бра¬да, а очите му блестяха. Водачът на кервана забеляза, че той говори с чуждестранен акцент.
- Акбар беше разрушен. Управниците на Тир и Сидон ни изпратиха да открием неговия кладенец, за да може кер¬ваните отново да минават през тази долина. Връзките с ос¬таналата част на земята все някога трябва да бъдат възста¬новени.
- Акбар все още съществува - продължи мъжът. - Къ¬де са асирийците?
- Цял свят знае къде са - засмя се водачът на кервана. -Правят почвата на страната ни по-плодородна. И отдавна служат за храна на птиците и дивите животни.
- Но те имаха могъща войска!
- Никоя войска не е могъща, щом узнаем кога ще ата¬кува. Акбар прати вестители да предупредят, че асирийци¬те наближават Тир и Сидон, и им бе устроена засада там, където свършва долината. Тези, които не загинаха в битка¬та, бяха продадени като роби от нашите мореплаватели.
Дрипавите хора се поздравяваха и прегръщаха едни други, като плачеха и се смееха едновременно.
- Но кои сте вие? - настоя търговецът. - Кой си ти? -попита, посочвайки мъжа, с когото бе говорил.
- Ние сме младите воини на Акбар - бе отговорът.

За трети път бяха започнали да прибират реколтата на Акбар, чийто градоначалник сега бе Илия. В началото ни¬как не бе лесно - бившият градоначалник искаше да се върне и отново да заеме длъжността си, защото така поведяваше традицията. Жителите на града обаче отказаха да го приемат и дни наред заплашваха, че ще отровят водата в кладенеца. Висшите финикийски власти най-сетне отстъ¬пиха пред техните искания. В края на краищата Акбар има¬ше значение само дотолкова, доколкото осигуряваше вода за пътниците. Освен това управлението на Израил бе в ръ¬цете на принцесата на Тир. Назначавайки за градоначалник един израилтянин, финикийските управници можеха да мислят за заздравяването на търговските връзки между двете страни.
Търговските кервани, които отново бяха тръгнали през долината, разнесоха новината из цялата област. Една мал¬ка част от израилтяните смятаха Илия за най-големия пре¬дател, но Иезавел щеше да се погрижи да премахне това настроение и мирът в областта щеше да бъде възстановен. Принцесата бе доволна, тъй като един от най-върлите й врагове накрая се бе превърнал в най-добрия й съюзник.
Започнаха да се носят слухове за ново асирийско на¬шествие и стените на Акбар бяха издигнати отново. Защи¬тата бе организирана по нов начин, като между Тир и Акбар бяха поставени стражи и гарнизони, така че, ако единият от градовете бъде обсаден, другият да може да придвижи войската си по суша и да осигури снабдяването с храна по море.
Областта процъфтяваше с всеки изминал ден. Новият градоначалник написа нови правила, чрез които се упраж¬няваше строг контрол върху таксите и стоките. Старците на Акбар се грижеха за всичко, прилагаха новия начин на събиране на данъците и търпеливо разрешаваха възникна¬лите проблеми.
Жените разпределяха времето си между селската рабо¬та и тъкането. За да използват малкото останали платове, когато градът бе изолиран, те бяха създали по необходи¬мост нови модели бродерия. И когато в града се появиха първите търговци, останаха очаровани от рисунките и на¬правиха много поръчки.
Децата бяха научили бибълското писмо и Илия беше сигурен, че някой ден това ще им бъде от полза.
Този следобед той се разхождаше из полето и благода¬реше на Господ за неизброимите благоволения, които бе получил през всичките изминали години - нещо, което ви¬наги правеше, преди да започне прибирането на реколтата. Срещна хора, които носеха пълни кошове с жито, и играе¬щи наоколо деца. Поздрави ги и те му отвърнаха.
С усмивка на лице се отправи към камъка, където мно¬го отдавна бе получил глинена плочка с думата „любов". Имаше навик да посещава това място всеки ден, за да при¬съства на залеза на слънцето и да си спомня всеки миг, който бяха прекарали заедно.
След като се изминаха много дни, биде слово Господне към Илия в третата година:
„Иди и се яви на Ахава, и Аз ще дам дъжд на земята. "
Илия седеше на камъка, когато усети как светът около него се разтърси. Небето почерня за миг, но веднага след това слънцето отново се показа.
Видя светлина. Пред него стоеше Ангелът Господен.
- Какво става? - попита изплашено Илия. - Господ прости ли на Израил?
- Не - отвърна ангелът. - Той иска ти да се върнеш, за да освободиш народа си. В мига, когато битката ти с Него приключи, Той те благослови и ти позволи да продължиш Неговото дело на тази земя.
Илия бе слисан.
- Но точно сега ли, когато сърцето ми отново намери покой?
- Спомни си за урока, който ти бе даден веднъж - каза ангелът. - Спомни си също така думите на Господ към Мойсей:
И помни целия път, по който те води Господ, Бог твой, за да те смири, да те изпита и узнае какво има в сърцето ти. Кога ядеш и бъдеш сит, и съградиш хубави къщи, и живееш в тях; кога имаш много едър и дребен до¬битък, гледай да не се възгордее сърцето ти и да не за¬бравиш Господа, твоя Бог.
- А Акбар? - обърна се Илия към ангела.
- Той може да живее без теб, защото ти остави наслед¬ник. Градът ще съществува още дълго. И Ангелът Господен изчезна.
Илия и момчето пристигнаха в подножието на Петата планина. Между каменните жертвеници бяха израсли храс¬ти. След смъртта на жреца никой не идваше тук.
- Хайде да изкачим планината - рече Илия.
- Забранено е.
- Да, забранено е. Но това не означава, че е опасно.
Хвана момчето за ръка и тръгнаха към върха. Спираха от време на време и поглеждаха надолу към долината. Су¬шата бе оставила следи върху целия пейзаж и с изключе¬ние на обработваните ниви около Акбар всичко останало приличаше на суровите пустини в египетските земи.
- Чух приятелите ми да казват, че асирийците ще се върнат - каза момчето.
- Възможно е, но все пак това, което сторихме, си струваше труда. Господ избра този начин, за да ни научи на нещо.
- Не знам дали Него Го е грижа за нас - отвърна мом¬чето. - Защо бе нужно да е толкова жесток?
- Може да е търсил други пътища, докато накрая е от-крил,че не Го чуваме. Ние бяхме свикнали твърде много с нашия начин на живот и не се опитвахме да разчетем сло¬вата Му.
- А те къде са написани?
- В света наоколо. Достатъчно е да обръщаш внимание на това, което се случва в живота ти, и ще откриеш, че по всяко време на деня Бог крие някъде Своите думи и воля¬та Си. Опитвай се да изпълняваш това, което Той иска от теб - това е единствената причина да бъдеш на тоя свят.
- Ако ги открия, ще ги запиша върху глинените плочки.
- Направи го! Но по-добре ги запиши в сърцето си, там те не могат да бъдат изгорени или унищожени и ще бъдат винаги с теб.
Повървяха още малко. Облаците сега бяха съвсем на¬близо.
- Не искам да влизам вътре - каза момчето, като соче¬ше към тях.
- Те няма да ти причинят никаква болка, това са само облаци. Ела с мен.
Хвана го за ръка и продължиха да се изкачват. Посте¬пенно навлизаха в мъглата. Момчето здраво го прегърна и въпреки'че от време на време Илия се опитваше да го за¬говори, то не казваше ни дума. Вървяха по голите скали към върха.
- Хайде да се връщаме - помоли момчето.
Илия реши да не настоява, и без това детето бе изпита¬ло много трудности и страх през краткото си съществува¬не. Стори каквото го молеше - излязоха от мъглата и от¬ново съзряха долината в ниското.
- Потърси някой ден в библиотеката на Акбар нещо, което написах за теб. Казва се Книга за воина на светли¬ната.
- Аз съм воин на светлината - отвърна момчето.
- Помниш ли моето име?
- Освобождение.
- Седни до мен - рече Илия, като посочи една скала. -Не бива да забравям името си. Трябва да продължа моята мисия, въпреки че в този момент единственото ми желание е да бъда до теб. Затова бе възстановен Акбар - за да ни научи, че трябва да вървим напред, колкото и трудно да ни се струва.
- Ти ще си заминеш оттук.
- Откъде знаеш? - попита учудено Илия.
- Снощи написах това върху една плочка. Нещо ми го подсказа, може би мама, а може би някой ангел. Но аз ве¬че го бях усетил в сърцето си.
Илия погали момчето по главата.
- Ти си успял да разчетеш Божията воля - каза той до¬волен. - В такъв случай няма нужда да ти обяснявам как¬вото и да било.
- Това, което успях да прочета, беше тъгата в очите ти. Никак не беше трудно да я видя. Някои мои приятели съ¬що са я забелязали.
- Тъгата, която сте прочели в очите ми, е част от моята история. Но малка част, която ще трае само няколко дни. Утре, когато тръгна към Йерусалим, тя няма да е тъй дъл¬бока, както преди, и постепенно съвсем ще изчезне. Тъгата никога не трае дълго, щом вървим към това, за което ви¬наги сме жадували.
- Наистина ли трябва да заминеш?
- Винаги трябва да знаеш кога приключва един етап от живота ти. Ако упорстваш да го продължиш повече от не¬обходимото, ще изгубиш радостта и смисъла на всичко ос¬танало. Освен това рискуваш да си навлечеш Божия гняв.
- Господ е суров.
- Само към своите избраници.
Илия погледна надолу към Акбар. Понякога Господ на¬истина беше много суров, но не повече, отколкото човек би могъл да понесе. Момчето не знаеше, че там, където се¬дяха, някога при Илия бе дошъл Ангелът Господен и го бе научил как да го върне от царството на мъртвите.
- Ще ти липсвам ли? - запита той момчето.
- Ти ми каза, че ако вървя напред, тъгата ще изчезне. Има още много работа, докато Акбар стане толкова кра¬сив, колкото заслужава мама. Тя се разхожда по унилите на града.
- Идвай на това място винаги когато ти потрябвам. И гледай към Йерусалим. Аз ще бъда там и ще се опитам да дам смисъл на името си - Освобождение. Сърцата ни ще останат свързани завинаги.
- Затова ли ме доведе на върха *на Петата планина? За да видя Израил?
- За да видиш долината, града, другите планини, скалите и облаците. Господ обикновено повиква пророците си на върха на някоя планина, за да разговарят с Него. Винаги съм се питал защо го прави, но сега знам отговора. Кога¬то сме нависоко, всичко ни се струва малко.
Както славата, така и тъгата ни престават да имат ня¬какво значение. Това, което сме извоювали или пък загуби¬ли, остава там, долу. От върха на планината виждаш колко голям е светът и колко широки са хоризонтите.
Момчето се огледа наоколо. От върха на Петата плани¬на то усещаше мириса на морето, което къпеше бреговете на Тир. И чуваше вятъра на пустинята, който духаше от Египет.
-Някой ден аз ще управлявам Акбар - каза то на Илия. - Видях колко голям е светът, но познавам също та¬ка и всяко кътче от града. Знам какво трябва да бъде про¬менено.
- Промени го тогава! Не оставяй нещата в застой!
- Господ не можеше ли да избере по-добър начин да ни разкрие всичко това? По едно време си помислих, че Той е зъл.
Илия замълча. Спомни си за разговора с левитския про¬рок преди много години, когато чакаха войниците на Иезавел да дойдат и да ги убият.
- Бог може ли да бъде зъл? - настоя момчето.
- Бог е всемогъщ - отвърна Илия. - Той може всичко и всичко му е позволено, защото в противен случай щеше да съществува някой още по-силен и по-могъщ от Него, кой¬то да му забранява някои неща. И тогава аз бих предпочел да почитам и да се кланям на този, който е по-могъщ.
Изчака няколко мига, за да може момчето да разбере смисъла на неговите думи. След това продължи:
- Ала точно заради безграничната си власт Той е из¬брал да върши само Добро, Ако стигнем до края на наша¬та история, ще видим, че доста често Доброто е скрито зад Злото, но продължава да бъде Добро и да е част от Него¬вите намерения за бъдещето на човечеството.
Хвана го за ръка и заслизаха мълчаливо.
През нощта момчето го прегърна и заспа така. На раз¬съмване Илия се измъкна от прегръдката му, като внима¬ваше да не го събуди.
След това облече единствените дрехи, които имаше, и излезе. По пътя намери на земята счупен клон и го взе, за да му служи за тояга. Реши винаги да я носи със себе си ка¬то спомен от борбата му с Бог, от разрушаването и въз¬становяването на Акбар.
И без да погледне назад, тръгна към Израил.

ЕПИЛОГ
Пет години по-късно Асирия отново нахлу във Финикия, този път с по-добре обучена войска и с по-способни военачалници. Цялата страна падна под властта на чуждите завоеватели с изключение на Тир и Сарепта, на¬ричана от своите жители Акбар.
Момчето стана мъж и започна да управлява града, а съвременниците му го смятаха за мъдрец. Умря на преклонна възраст, заобиколен от любимите си същества, като непрекъснато повтаряше, че „градът трябва да бъ¬де поддържан винаги красив и силен, защото майка му продължава да се разхожда по неговите улици ". Благо¬дарение на общата отбранителна система, която Тир и Сарепта бяха въвели, тези два града бяха завладени от асирийския цар Синахериб едва през 701 г. преди Христа, или сто и шейсет години след събитията, разказани в тази книга.
Ала оттогава финикийските градове никога повече не успяха да достигнат предишната си слава и станаха арена на непрекъснати нашествия - войските на Новова-вилонското царство, персите, македонците, селевкидите и най-накрая - Рим. Независимо от това продължават да съществуват и в наши дни, защото според древните традиции Господ никога не избира случайно местата, ко¬ито да бъдат заселени. Тир, Сидон и Бибъл все още са част от Ливан, който продължава да бъде бойно поле.
Илия се върна в Израил и събра пророците на върха на планината Кормил. Тук той ги накара да се разделят на две групи: тези, които се кланяха на Воал, и онези, които вярваха в Господ. И както му бе наредил ангелът, той да¬де едно теле на първите и ги накара да призоват техния бог, за да приеме жертвоприношението. Библията раз¬казва:
„По пладне Илия начена да им се присмива и казваше: викайте по-високо, защото той е бог; може би се е за¬мислил или е зает с нещо, или е на път, а може би и спи -тъй ще се събуди!
И те почнаха да викат високо и по обичая си да се бо¬дат с ножове и копия; ала не се чу ни глас, ни отговор, ни слух."
Тогава Илия взе другото теле и извърши жертвопри¬ношението така, както му бе казал Ангелът Господен. „И огън Господен падна и пояде всесъжение, дърва, камъ¬ни и пръст." Малко след това заваля силен дъжд и дойде краят на четирите години суша.
От този миг нататък започна гражданска война. Илия заповяда да бъдат избити пророците, които бяха предали Господ, а Иезавел го търсеше навсякъде, за да го убие. Но той се скри в западната част на Петата плани¬на, която гледаше към Израил.
Сирийците нахлуха в страната и убиха цар Ахав, мъ¬жа на принцесата на Тир, със стрела, която случайно по¬падна в шевовете на бронята му. Иезавел се укри в дворе¬ца си и след множество народни бунтове, в резултат на които се възкачваха и падаха от власт различни управни¬ци, тя бе пленена. Предпочете да се хвърли през прозоре¬ца, вместо да се предаде на стражите, изпратени да я заловят.
Илия остана в планината до края на дните си. Библи¬ята разказва, че един следобед, когато той разговарял с Елисей - пророка, когото бе посочил за свой наследник, -„изведнъж се яви огнена колесница и огнени коне, и ги раздвоиха един от други, и Илия се понесе във вихрушка към небето ".
* * *
Около петстотин години по-късно Иисус повиква Пе¬тър, Иаков и Йоан, за да се изкачат с Него на една пла¬нина. Евангелистът Матей разказва: „...и се преобрази (Иисус) пред тях: и лицето Му светна като слънце, а дре¬хите Му станаха бели като светлина. И ето, явиха им се Мойсей и Илия, разговарящи с Него."
Иисус заповядва на апостолите да не казват на нико¬го за това видение, докато Синът Человечески не въз¬кръсне от мъртвите, а те му отвръщат, че това ще ста¬не едва след като Илия се върне.
Матей (17:10-13) предава края на тази история:
„А учениците Му Го попитаха и думаха: защо пък книжниците казват, че първом Илия трябва да дойде?
И Иисус им отговори и рече: Илия първом ще дойде и ще уреди всичко; но казвам ви, че Илия вече дойде и го не познаха, а сториха му, каквото си искаха...
Тогава учениците разбраха, че Той им говори за Йоана Кръстителя."

Бележка на автора
В книгата ми „Алхимикът" главната теза се съдържа в следните ду¬ми, които цар Мелхиседек отправя към пастира Сантяго: „Когато сил¬но искаш нещо, цялата Вселена ти съдейства, за да постигнеш жела¬нието си."
Безрезервно вярвам в това. Но докато следваме собствената си съдба, ние преминаваме през различни етапи, които изобщо не сме в състояние да разберем. Те винаги имат за цел да ни върнат отново към пътя на нашата Лична легенда, или по-точно да ни накарат да на¬учим уроците, необходими, за да извървим собствената си съдба. Мога, струва ми се, да изразя по-добре това, което казвам, като опиша един епизод от живота си.
На 12 август 1979 г. си легнах с абсолютната увереност, че на трийсетгодишна възраст съм стигнал почти до върха на кариерата си като висш служител в грамофонната индустрия. Работех като худо¬жествен директор на Си Би Ес за Бразилия и току-що ме бяха пока¬нили да отида в САЩ, за да разговарям със собствениците на звуко¬записната компания - те със сигурност щяха да ми предоставят въз¬можност да осъществя всичко, което исках да постигна в моята об¬ласт. Наистина, бях оставил на заден план голямата си мечта да бъ¬да писател, но какво от това? В края на краищата животът в дейст¬вителност беше много по-различен от това, което си бях предста¬вял - в Бразилия човек не можеше да се издържа с писане.
Същата тази нощ взех едно решение и изоставих мечтата си: трябваше да се приспособя към обстоятелствата и да се възползвам от възможностите, които ми се предоставят. Ако сърцето ми започне¬ше да си иска своето, винаги можех да го залъжа, съчинявайки текс¬тове за песни или като пиша за някой вестник. Бях убеден впрочем, че животът ми е поел в друга, не по-малко вълнуваща посока и че ме очаква блестящо бъдеще в международните музикални компании.
Когато се събудих, по телефона ми се обади изпълнителният ди¬ректор и ми каза, че съм уволнен, без да ми дава никакво обяснение. И въпреки че през следващите две години чуках на много врати, ни¬кога повече не успях да си намеря работа в тази сфера.
След като написах „Петата планина", се сетих за този епизод, а също и за други проявления на неизбежното в живота ми. Всеки път, когато се чувствах господар на положението, се случваше нещо, ко¬ето ме връщаше там, откъдето бях тръгнал. Питах се защо. Дали пък не съм осъден да стигам близо до целта, без никога да пресека фи¬налната линия? Дали пък Бог е толкова жесток, че да ми показва пал¬мите на хоризонта само за да ме умори от жажда сред пустинята?
Много време ми бе необходимо, за да разбера, че не е точно та¬ка. Има неща, които се случват в живота ни, за да ни върнат към ис¬тинския път на нашата Лична легенда. Други изникват, за да можем да приложим всичко онова, което вече знаем, а трети се появяват, за да ни учат.
В книгата си „Дневникът на един маг" се опитах да покажа, че те¬зи уроци невинаги са свързани с болка и страдание, стига човек да проявява дисциплина и внимание. Когато осъзнах това, почувствах се наистина благословен, но въпреки цялото си внимание и дисциплина не успях да си обясня някои трудни моменти, през които преминах.
Един от тези примери е събитието, което разказах по-горе: бях професионалист, полагах максимални усилия да дам най-доброто от себе си и имах идеи, които и сега ми се струват хубави. И неизбеж¬ното се случи точно тогава, когато се чувствах най-сигурен и изпъл¬нен с доверие. Мисля, че не съм единственият, преминал през подоб¬но изпитание - неизбежното се е появявало в живота на всяко чо¬вешко същество на Земята. Някои са се справяли с него, други не са успявали, но всички ние сме усещали как ни докосват крилете на не¬щастието.
Коя е причината? За да си отговоря на този въпрос, се оставих Илия да ме води през дните и нощите на Акбар.
Паулу Коелю 